Луис Рохелио Ногерас
И ако утре умра

Превод от испански: Светлана Плашокова, 1987

chitanka.info

На падналите в Боливия

преди десет години,

на всички

другари,

които отидоха

да се бият под друго небе

и не се завърнаха,

на творците на легенди,

чиито очи ще видят вместо нашите

зората в деня

на последната битка.

Смърт няма, а живот,

който разцъфва

в една невероятна пролет.

… … …

Смърт няма. Има само победа.

Фаяд Хамис

Въведение

Нещо се е счупило завинаги.

Прокарва ръка по устните си — кръв.

Закашля се и цялото му тяло се сгърчва от болка. Нещо в него се е счупило завинаги. Ще умре.

Изнемощял, вдига ръка и се опитва да погледне часовника: пелена от сенки се спуска между очите му и циферблата. Приближава го до лицето си. Смътно успява да различи цифрите и стрелките. Минава осем и половина.

Отпуска се на една страна. Устата му се изпълва с гъста, стипчива, топла кръв. Започва да се влачи по килима към леглото. Бавно-бавно минава покрай тялото на Чанг: оставя тъмна кървава следа, която килимът попива веднага.

Носът му е пълен с мехурчета кръв, а около устните — огърлица от червеникава пяна. Не е нужно да опипва корема си, за да разбере, че ужасният удар на китаеца го е ранил смъртоносно — може би черният дроб. Изтрива лице с ръкава на ризата, а с другата ръка се опитва да се надигне.

Отново се опира на двете си ръце и с върховно усилие стоварва тялото си на леглото.

Пръстите му се протягат, за да достигнат ключа на радиото. Включва го. Съвсем изнемощял, завърта копчето на скалата и търси четиридесет и третия метър. Червената лампичка, която показва, че апаратът е готов за предаване, проблясва периодично. Шифрованото съобщение е до радиото.

Ще умре.

По бузите му започват да се стичат сълзи и да се смесват с кръвта му. Не е страх, а тих бяс, тръпчиво чувство на мъка, че трябва да умре толкова далеч.

Започва да превръща цифрите в електрически импулси. Започва да изпраща през спокойното синьо Карибско море собствения си живот.

Часовете

— Побързай — казва Артемиса.

Не е лесно да къртиш твърдите буци сол с ловджийски нож. Пръстите ми горят и макар че нощта е прохладна, капки пот се стичат по лицето ми. Артемиса почти е напълнил чувала си, а на мен ми остава повече от половината.

За наш късмет нощта е безлунна. Морето едва се вижда. Чува се само спокойното му дихание: една вълна, безкрайна тишина, в която чувствувам, че се задъхвам. После друга вълна и отново тишина, докато водата се оттегля от брега, за да връхлети отново.

— Много ли ти остава?

— По малко от половината — казвам.

Виждам силуета му, но усещам и миризмата на пот от многото походи, на мъзга от много растения; тръпчивите влажни изпарения от кожените му боти и ремъка на неговия Гаранд. Аз не мириша на нищо: на град, на новодошъл, на нелегален, когото са направили партизанин. След време ще мириша като Артемиса. Ако не умра.

— Ще ти помогна.

Говорим шепнешком, между прибоя на вълните. Щикът му започва да кърти парчета кристал и аз усещам как падат в чувала. Разтърсвам глава, за да не замъгли очите ми потта, която се стича по челото.

Не е лесно да се отчупят тези горчиви диаманти. Един солник не дава толкова лесно онова, което слънцето е отнело от морето: буците трябва да се изтръгват с мотика. Но ние нямаме мотики: само ловджийски нож и един нащърбен щик.

— Още малко и тръгваме — казва.

Въздъхвам облекчено. Вече половин час сме на открито, на плажа, на повече от триста метра от планината. Ако патрулът ни изненада, ще се превърнем в удобна мишена. Тъмнината би ни помогнала малко, но биха могли да стрелят напосоки и да ни очистят.

— Затвори чувала!

Някъде на патрондаша съм завързал парченце въже. Намирам го при пълнителите на сан кристобала[1]. Чувалът от юта[2] има големи дупки от двете страни на отвора. Пипнешком омотавам въжето и здраво го стягам, за да не изпаднат буците, когато метна чувала на гръб.

От солника до лагера са два часа, но без товар. А сега с два чувала по сто либри[3], пълни с буци сол, ще отидат поне три часа и половина, докато изкачим склона и се върнем.

— Готово ли е? — казва Артемиса.

— Готово.

Изправя се без особено усилие, с чувала на рамене, като овчаря с агнето от оная статуя, дето кой знае къде съм виждал. Напрягам мускули, изсумтявам тихо и успявам да метна чувала на гръб.

— Хайде!

Когато навлизаме в планината, усещам, че чувалът е по-лек. Страхът отмина. Или поне част от него. А може би вече имам необяснимото усещане за сигурност, което изпитва всеки партизанин, когато го заобикаля гъста растителност? Чувал съм това от най-опитните. Не от Артемиса. Той не говори. От една година е в планината. Аз — почти месец.

Започваме да изкачваме склона. Не най-трудния — Муерто Линдо, — а първия, осеян с гладки камъни, които служат за стъпала. Не усещам стоте либри, които нося на гръб. И потта изчезва от лицето ми. Сега само ми е малко студено.

Артемиса е пръв и проправя път с тялото си. Аз вървя по петите му и гледам да поддържам добрия ход.

— Кой? — пита Мендоса.

— Рикардо и Артемиса — казва капитан Кике Санчес.

В тъмнината нечии ръце ми подават празния чувал от енекен[4].

Ние сме десет мъже на едно скалисто островче в гората, на половин час от лагера на Колоната.

— Хайде — казва капитан Санчес. — Два часа до плажа. Един час за събиране на сол. Още два часа, за да се изкачите. Пет часа. В четири сутринта може да се прибирате.

— Има ли постове? — питам.

— Това ще го разберете там — казва капитанът. — Като се върнете, ще ни разкажете.

Артемиса се изправя. Не го виждам, но сигурно е силуетът, който се приближава към мен, удря ме по рамото и ми казва: „Ставай, земляк“.

Един час. Може би. Часовникът ми се счупи на третия ден от пристигането ми в Ла Плата. Каква дяволска ирония: донесох петдесет часовника, а се счупи моят. Цяла пратка часовници за полските търговци на дребно от Олгин и Сантяго. С тия претърсвания по пътищата след стачката през април нямаше друг начин да си пробиеш път до Ориенте. Дойдохме в Ориенте с колата на стария Лавастида. Платове, часовници. Но никой не ни спря.

Сега вече чувалът тежи сто либри, а и повече, защото гърбът ме боли и с големи усилия успявам да поддържам темпото на Артемиса.

Отново започвам да се потя и чувствувам жажда. Жажда, не страх.

— Ще спрем тука, земляк — казва Артемиса.

Успокоява ме мисълта, че и той е уморен. Оставя чувала, сяда и се обляга на едно дърво. Аз правя същото. Пълзешком стигам до него.

— Ще ми се да запаля.

— И на мене — казва. — Защо пък не?

Гледал съм толкова филми, в които партизаните улучват нощем войниците в сърцето, прицелвайки се в огънчето на цигарата, и му казвам:

— Мислиш ли?

— Тук има само плъхове — отвръща. — Постовете са до Ла Тихера, а ние я отминахме преди двадесет минути.

Запалва цигара. Виждам в светлината на пламъка острия му нос, изпъкналите скули, къдравата червеникава брада. Дръпва дълбоко два три пъти и ми я подава. Димът дразни гърлото ми. Кашлям. Но той не се засмива. Връщам му цигарата — трябва да свиквам със силните. „Кемил“ тук в планината са лукс. Или пък „Лъки Страйк“.

— Значи от Хавана, а? — ме пита внезапно.

— Да — му казвам. — А ти — от Пинар дел Рио?

— Разбира се. Но не от Артемиса. От общината Синко Песос. Дори на картата я няма. Изгърмя ли?

— Е, как… В оная стачка…

— Трудно беше да се свали Батиста с една стачка — казва.

— Мачадо го свали стачка — отвръщам.

— Тогава беше друго.

— Защо? — питам.

— Други времена.

— Все тая — казвам.

— Не е така, земляк.

Слизането е по-лесно от качването. Но не винаги: склонът тегли тялото ти надолу, иска да те повлече и да те хвърли в пропастта. Трябва да се залавяш за дърветата, здраво да забиваш токовете на ботушите в земята.

Морето още не се вижда. Артемиса върви на пет-шест метра пред мен. Изглежда, не му е трудно, леко подскача, виждам сянката му, която безшумно се плъзга надолу по склона. Ще има ли постове край солника?

Артемиса гаси цигарата си в земята. Мълчим сред шума на гората и тягостната тъмнина.

— Как е в Хавана? — пита неочаквано.

— Пожар — казвам.

— Това — да. Става дума… За нас какво се говори?

Предполагам, че това за нас не се отнася до мен: аз бях и все още съм боец от града. Той има в предвид ветераните от Сиера[5].

— За хората от Сиера ли? — питам, макар че знам отговора.

— Аха.

— В тях е надеждата — прошепвам.

Чувам го как се почесва по брадата: сякаш някой човърка из храсталаците с нокти.

— И аз така мисля — казва най-после.

Не знам в какво се спънах — май беше някакъв корен. Но падам и започвам да се търкалям, а Артемиса застава между тялото ми и склона.

Помага ми да стана.

— Дръж се здраво, земляк.

— Това се опитвам да правя.

Дори не си изтупвам дрехите. За какво? Нагласявам сан кристобала на рамото си и тръгвам отново, вече по-внимателно, надолу по склона.

— Семейство имаш ли? — пита ме.

— Жена и деца ли?

— Аха.

— Не — казвам му. — А ти?

— Имам. Две момчета. В Гуанахай, при старите.

— С какво си се занимавал?

Не отговаря дълги секунди.

— Търсех си работа. А ти?

Замълчавам.

— Още час и сме в лагера.

— Слава богу — казвам. — Тоя чувал е дяволски тежък.

— Ей там е плажът — прошепва Артемиса.

Бавно се приближавам към него. Надничам между тревите. Последните метри до пясъка минаваме пълзешком.

— Нищо не се вижда — казвам.

— То и нищо няма.

— Постове няма ли?

— Ако стрелят, щом се покажем, значи има, земляк. Хайде.

Става и с известно усилие мята отново чувала на рамо. Аз правя същото. Сякаш не тежи сто либри, а петдесет.

— На тая работа вече й се вижда краят, земляк — казва ми внезапно.

— На коя?

— На тая, на войната. Батиста няма да се задържи.

— Може би — отговарям.

— Сигурно е.

Тръгваме нагоре по склона, задъхани под тежестта на чувалите. В онзи момент нито той, нито аз знаехме със сигурност. Артемиса имаше право за Батиста. Шест месеца по-късно той щеше да напусне със самолет Острова, който искаше да превърне в огромен гроб. За другото Артемиса грешеше.

Войната едва бе започнала.

[1] Вид пушка. Б.пр. ↑

[2] Влакнодайно растение. Б.пр. ↑

[3] Една либра е равна на 454 грама. Б.пр. ↑

[4] Вид столетник (бот.). Б.пр. ↑

[5] Планината Сиера Маестра. Б.пр. ↑

Дните

… за героичното му държание…

Вторник

Погледна своя „Сейко“. Осем часът и двадесет и осем минути вечерта. Беше вторник, 6 октомври, 1968. Щеше да излезе в ефира точно в осем и тридесет вечерта с позивните БРО на деветдесет килохерца в диапазона на тридесет и седмия метров сектор — дължина на вълната, която отговаряше на този ден в календара за емисиите. Транзисторът RT-48A вече е включен. Пред него на нощната масичка беше отговорът за Уолтър:

4756

9786

2534

5758

0987

2845

9687

2623

7565

7009

2056

9442

6677

9090

3589

7792

5665

7823

0898

5545

8792

7770

8223

0896

6457

8092

7654

4467

5622

7836

0965

8508

7609

4573

8967

2332

Запали цигара. Оставаше само една минута до мига, в който предавателят му щеше да заработи за хиляда триста и девети път. Опъна крака, прозина се и смътно си спомни, че от обед не е слагал залък в устата си.

Осем часът и двадесет и девет минути. Сложи пръст върху контролния клавиш на радиото. Тридесет секунди… двадесет… десет…

Осем часът и тридесет минути.

Започна да превръща блоковете от цифри в нискочестотни сигнали: 4756… 9786… 2534…

След пет минути свърши. Почака още миг. Загаси транзистора и го прибра в коженото куфарче, което лежеше на масата. Прибра пакета цигари, запалката, дръпна специалния магнитен секрет, който беше двойната осигуровка на вратата, и напусна стаята.

Както обикновено, бе предплатил. В продължение на пет години предаваше за Уолтър от различни хотели и мотели в Маями Бийч и вече имаше изключителен опит в тази работа.

Неговият форд торино го чакаше в края на чакълестия паркинг на мотела. Запали мотора и бавно потегли към шосето. Живееше в една сграда на ъгъла на 27-о Авеню и 8-ма улица в Саут Уест.

Половин час по-късно остави колата в гаража на 12-а улица, на две преки от дома си.

Не представляваше никакъв интерес. Стюърт Дюк разбра това веднага щом хвърли поглед на документа, който му бе връчил Хари Терц. Беше досаден момент, защото не искаше да накърни професионалното достойнство на стария. Прокара пръсти през оределите си коси, докато четеше с привидно внимание последната страница от сведението. Единственият шум в просторния кабинет беше бръмченето на климатичната инсталация.

Най-сетне вдигна поглед, за да срещне лицето на Хари, онова лице, дамгосано с широк и дълъг белег с форма на полумесец: червеникав шев, който тръгваше от челото и се разширяваше към брадичката — ужасен спомен от автомобилна катастрофа, която с един удар бе сложила край на младостта му. В уморените очи на стария, върху упоритото му еврейско лице се появи несигурност.

— Добре — каза Дюк. — Много добре.

— Наистина ли? — попита припряно Хари.

— Разбира се — промърмори Дюк и затвори папката. — Много ценно.

Дюк махна капачката на химикалката и записа в бележника името и адреса на един човек: Ronald Hayward, 1345, Nicholas Avenue, West Side, Manhattan. После откъсна листа и го подаде на Хари през бюрото от алуминий и стъкло.

— Работил ли си за Хауърд?

— Два пъти — каза Хари, като погледна листчето. — Преди години.

— Иди при него. Може да има нещо за тебе.

— Благодаря, Дюк. Много благодаря.

Благодарен като куче, Хари кимна с глава няколко пъти и стана. Знаеше добре, че за хора като Стюърт Дюк времето беше злато.

— Няма защо — каза Дюк, без да го погледне. — Ако се появи нещо друго, непременно ще те извикам.

— Благодаря, Дюк — каза отново старецът.

— Добре — каза Дюк с тъжна усмивка. — Няма да те задържам повече. Знаеш къде да си получиш парите, ветеране.

— Детс Билдинг на Лексингтън Авеню, четвъртия етаж, нали? — каза Хари с вид, който искаше да изрази остроумие, но всъщност беше само грозна гримаса.

— Точно това е мястото — каза Дюк. — Още днес ще предупредя да ти приготвят чека, както обикновено: четири по петдесет.

— Четири — повтори Хари и му върна усмивката.

Заотстъпва бавно към вратата, без да се обърне с гръб към Дюк. Оттам го поздрави отново, но Дюк вече беше втренчил поглед в някаква неопределена точка между тавана и собствените си грижи и не го видя. Хари напусна кабинета безшумно.

Когато остана сам, Дюк въздъхна тежко: Деградацията на човек не е особено приятна гледка.

Преди петнадесет-двадесет години Хари Терц беше голяма работа. Дюк познаваше служебното му досие. В края на четиридесетте двамата работеха в Комитета за разследване на антиамериканска дейност: той — като изследовател за сметка на групата на Маккарти, а Хари — като свидетел на обвинението. На тези, които не са преживели смутните години на студената война, може да им се стори странно някой да „работи“ като свидетел, но онова време беше дяволски парадоксално. През 1950 г. Хари започна да сътрудничи на новосъздаденото тогава ЦРУ. Година по-късно Дюк постъпи в главната квартира на Управлението, която по онова време се намираше в Ню Йорк. Но на практика Хари никога не е бил един от онези шестнадесет хиляди и петстотин души, които фигурираха в списъците на ЦРУ. Принадлежеше неизменно към онова неописуемо стадо от информатори, което Управлението използуваше, за да се рови тук и там в личния живот на неудобните. Шансът му отреди мрачната съдба да бъде част от най-низвергнатото съсловие в света — съсловието на доносниците. Но на Дюк винаги му се струваше, че дребната и сива душа на Хари се нагаждаше отлично към тази работа. Може би синята лична карта от Управлението би му тежала много в джоба.

Докато Дюк се издигаше в апарата на ЦРУ, Хари беше останал вързан за същата неблагодарна и досадна работа. В Главната квартира в Ню Йорк първоначално Дюк беше определен за отдела „Доместик опърейшънс“ на секретните служби. По-късно, пак в същия отдел, премина на работа в екипа, който се занимаваше с черния проблем (цялата оная история с литъл Рок през 1957 г.). През 1961, след операцията в залива Кочинос[1], беше прехвърлен в отдела, който контролираше дейността на антикастристките групи в Ню Йорк. Но независимо къде работеше, Дюк неизменно подаваше ръка на Хари, дори когато този вид „помощен персонал“ започна да излиза от употреба със залеза на студената война. Но Хари беше ветеран и освен това от малцината оцелели от поколението на Дюк.

Запали пура със старата запалка от масивно злато, която притежаваше повече от двадесет години. Изпусна дима и поогледа безупречния кабинет, който му бяха определили преди година, в тоя гълъбарник, на почти половин километър височина над авеню „Джордж Вашингтон“ в Манхатън. С белите си стени и мебелите от хром никел, с миризмата на дезинфектанти и с подтискащата тишина приличаше по-скоро на операционна. Не беше като някогашните кабинети на Управлението — тъмни и лошо проветрени, но толкова уютни, с няколкото бюра от масивен махагон, на които да качиш краката си, с календарите на Алка-Зелцер по стените и очарователния шум на Хъдсън, който се процеждаше през прозорците.

Да! Управлението се беше променило, а той, Дюк, остаряваше и ставаше сантиментален. Също като бедния стар (а може би и сантиментален) Хари Терц, някогашния лъв, на когото животът бе изпилил зъбите и ноктите. Помисли си тъжно, че вече бяха останали малко свидетели на красивата и страхотна епоха, в която Дълес беше шеф на ЦРУ, а Хувър — абсолютен йерарх на Федералното бюро, Сред тях имаше един евреин, наречен Хари, и един шейсет и пет годишен идиот, наречен Стюърт Дюк, от когото рано или късно щяха да се освободят. Новите поколения, които бяха дошли с Маккоун (с изобилието от видеокасетъчни камери) ги изместваха. Старите лисици на Дълес и Уайлд Бил Донован се оттегляха под натиска на новите хипита в политическия шпионаж.

Да, животът беше жесток спрямо Хари. Но животът по принцип е суров и жесток. Дюк си помисли, че заместникът му, Майк Норманд, имаше право, когато веднъж му каза, говорейки за Хари: „Той е бита карта. Само вие продължавате да му давате работа и се питам, защо?“ Норманд, разбира се, беше амбициозен, иконоборец и неумолим като всеки млад човек. Освен това имаше изключително „транзисторизирано“ мнение за този вид работи. Беше се появил във владенията на ЦРУ точно в мига, в който информаторите се превръщаха в музейни експонати, в тиранозаври от една безкрайно далечна пратехнологическа ера. За Норманд и поколението му компютрите, микрофилмите, серумите на истината, внушенията — тези средства за откриване на човешката топлина — бяха заменили доносниците. Но ветераните от поколението на Дълес (Хейуърд, Кеплън и самият Дюк) смятаха, че лабораторният шпионаж все още има своите ограничения, и продължаваха да наемат от време на време почти несъществуващите вече наемни войници като бедния Хари Терц.

Що се отнася до сегашния Хари Терц, Норманд имаше право. Старият се бе превърнал в безполезен старец.

Краткото философско размишление за смисъла на живота, за деградацията на хората и за неумолимата мрачна съдба потопи Стюърт Дюк за няколко минути в моментна депресия. Преодоля я с щедра глътка от бутилката уиски „Джим Бийм“, която държеше в едно от чекмеджетата на бюрото си.

Отново прелисти сведението на Хари. Не, наистина за нищо не ставаше. Беше му поискал „пресни данни“ за Роберто Сан Хил — шефа на антикастристката „Бойна група 16 април“, а старецът беше употребил почти две седмици, за да проучи онова, което Дюк бе успял да разбере веднага щом поиска досието на Сан Хил от хората от ГПЛ (Глобален профил на личността) в бункера на Ленгли. И така, това досие лежеше на бюрото на Дюк. На корицата се четеше: „Confidencial“[2], а по-надолу: „Сан Хил, Роберт. КУБ-9562-3879 Кодекс 0100011010100001.“ Последният шифър отговаряше, естествено, на компютърния код. Предпоследният — на сферата на дейност на въпросната личност, т.е. че Роберт/о/ Сан Хил е пристигнал от Куб/а/ в САЩ на 9 май 1962, че живее в Ню Йорк (шифър 79), че е регистриран във филиала на Управлението в Маями (шифър 38). Думата „Confidencial“ показваше степента на важност на документа, а оттам — на личността. Съществуваха и други категории: по-ниски с класификацията — „For official use only“[3], по-високи — с класификацията „Secret“[4] и „Top Secret“[5]. Например досиетата на шефа на Седми флот, на генералния секретар на ООН и на черните северноамерикански лидери, т.е. на известните личности от национален и международен мащаб, се класифицираха като Top Secret. Но Хари се сдоби с много по-малко сведения от тези, които Дюк вече бе научил от актуализираната зелена папка на ГПЛ: адреса на Сан Хил, приятелите му, местата, които посещава, финансовото му положение, пътуванията му на територията на Съединените щати, политическата му дейност… А това, от което Дюк (или по-точно Кеплън) се нуждаеше, беше някаква следа, която би му позволила да разбере дали Сан Хил е имал нещо общо с нападението на селището Бока де Пахаро някъде в Куба. Някой (може би Сан Хил, който преди два месеца беше заявил на пресата, че подготвя „нещо голямо“, което да извади американското правителство от летаргията му) беше решил да действува за своя сметка. Нападението изненада дори самото ЦРУ.

Беше грозна работа. До петъчната нощ на 17 септември 1968 Управлението ръководеше или имаше предварителни данни, за всяка една от акциите, които групите за действие бяха осъществили срещу правителството на Кастро от Съединените щати. ЦРУ без затруднение направляваше кубинската колония: контролираше политическите лидери на вчерашна Куба, деканите на професионалните колежи, представителите на емигрантите, всички автори на публикации и радиопредавания, главатарите на големите организации (като „Асоциация залива Кочинос“) и на малките групи и подгрупи, в които се бе пръснала част от емиграцията. Но Управлението обучаваше, инструктираше, снабдяваше и ръководеше терористичните бойни групи. Нито една акция не беше планирана, нито осъществена без прякото или непряко участие на ЦРУ. А ето че на 17 септември оръдейните изстрели в Бока де Пахаро станаха доказателство, че някой е решил да действува самостоятелно. А това е лошо, много лошо. Един free lancer[6] през главата на Управлението беше нещо недопустимо, защото това означаваше да се признае, че то (т.е. правителството на Съединените щати) е изгубило контрол над хората, които бе научило да убиват. Затова щом в телекса на петия етаж на Шератън Билдинг се получи съобщението на ЮПИ, то подействува, сякаш снарядите бяха паднали не в далечното Бока де Пахаро, а в кабинета на Дж. Дж. Младият технократ побесня, защото от 1966 той отговаряше за операциите, считани black cross[7] в аферата Куба. Всичко, белязано с черен кръст (атентати, саботажи, диверсии, отвличания), цялата dirty work[8] я ръководеше Дж. Дж. в качеството си на директор на операциите.

Но снарядите бяха паднали. И Дж. Дж. веднага телефонира на Кеплън (шеф на Дюк, но подчинен на Дж. Дж.), който трябваше да отнесе скандала и да му обещае, че ще проучи кой, как и всичко останало за по-малко от четири седмици. Кеплън на свой ред натовари с тази работа Дюк. Дж. Дж. от своя страна се усмихна стеснително на шефовете и уведоми Ралф Арон — член на US Intelligence Community[9] и човек на президента в Управлението, че за четири седмици всичко ще бъде разследвано.

Отначало на Дюк му се стори, че времето е достатъчно, за да проучи всичко, което трябваше да бъде проучено. Кубинците бяха приказливи и с лекота си приписваха дори акции, в които не бяха участвували. Вероятно някой от тях в нюйоркски бар се хвали, че е вдигнал във въздуха половин село някъде по бреговете на Куба. А може би този бар се намира в Маями, затова Дж. Дж. беше телефонирал и там. Подчинените му във Флорида щяха да проучат на свой ред. Разбира се, най-вероятно барът и самохвалкото да са в Маями, защото тези акции обикновено се организираха в яхтените пристани на Флорида.

Той знаеше, че Маями се контролира от Компанията[10], че основния тон го дава организацията на Хосе Торес (на заплата в Компанията от 1954, когато бе назначен за посланик на Куба във Вашингтон, факт, който знаеха само малцина от хората в Ленгли и в Шератън Билдинг) и не беше изключено работата да е тръгнала от някоя разярена групичка в Ню Йорк (може би на Сан Хил?), а базата на операцията да е Хаити или дори Никарагуа.

Но Дюк допусна грешката да натовари Хари със задачата, без да й отдава особено значение. А бяха минали вече две от четирите седмици, които му даде Кеплън, но все още нямаше нищо солидно в ръцете си.

Беше 10 и 20 вечерта. Жадно дръпна от пурата, прости философски на бедната грешна душа на нещастния и безполезен Хари Терц и се запита не по-малко философски: „Е, добре, Стюърт Дюк, стари глупако, а сега какво?“ И сам си отговори неохотно: „Сега ти остава само една възможност — Майки Норманд“.

Зелената лампичка на интеркомуникатора светна.

— Да? — каза лейтенант Родолфо Сардуй.

— Ела в кабинета ми. Искам да те видя — отвърнаха му от апарата.

— Добре.

Поднесе лулата към устните си и откри, че отново е загаснала.

Абсолютно невъзможно бе да свикне с този неудобен инструмент, който на всичкото отгоре му костваше цял куп шеги от страна на колегите от Трета секция. Но кардиологът му забрани цигарите след инфаркта, който го откъсна от работата за пет месеца, и му разрешаваше за утеха само съмнителното удоволствие да пали след обед и вечеря няколко късчета тютюн в това досадно приспособление. „Можеш да продължиш да пушиш по две кутии на ден — беше му казал доктор Нуньес — негов стар приятел, — но след година сигурно вече няма да бъда лекарят, който те лекува, а ще се превърна за няколко часа в лекаря, който те аутопсира. И повярвай ми, приятелю, не е никак приятно да лежиш гол на някоя от студените мраморни маси в моргата.“

Отказа се да запали отново лулата. Изтръска я в ръба на пепелника и я прибра в джоба на масленозеленото си яке. Стана, заобиколи бюрото и с три крачки се оказа пред вратата. Кабинетът му спокойно се побираше в чекмедже и шкаф, но на него му харесваше тази малка стаичка и той упорито бе отстоявал правото си да остане в нея. Самият капитан Рикенес неведнъж му беше намеквал да се премести в някое от помещенията, които бяха на разположение на втория етаж, „защото, виж, Родолфо, това съвсем не е малък кабинет, а кутия за големи обувки, и освен това на втория етаж има две празни помещения…“ Но той бе решил да остане там, докато намеците на Рикенес не се превърнеха в заповед.

Излезе в коридора и тръгна към асансьорите. Беше десет и половина вечерта, току-що бе вечерял и отново изпитваше онова неизменно желание да запали, което лулата не бе успяла да притъпи. Натисна копчето и след минута вратата на асансьора се отвори.

Служителката му подари усмивка вместо поздрав.

— Петият, ако обичате — каза той с мисълта, че отвръща на усмивката й, но само тъжно озъбване изкриви устните му.

— Зле ли ви е, лейтенанте? — каза тя, докато металическата врата се затваряше.

— Толкова ли е ужасен видът ми? — попита Сардуй малко изненадан.

— Не — каза момичето. — По-скоро изглеждате уморен.

Когато асансьорът спря на петия етаж и вратата безшумно се отвори, той я попита, докато излизаше в коридора:

— Вие пушите ли?

— Амии — започна тя, объркана от странния и неочакван въпрос, — всъщност не…

— Моите поздравления — беше загадъчният отговор на Сардуй.

Капитан Рикенес вече двадесет минути сновеше из кабинета си. Отиване от прозореца до вратата, от вратата до бюрото и от него — отново до прозореца, сякаш трябваше да реши дали да се надвеси над улица „Л“, да седне на въртящия се стол, или да излезе в коридора. Той дори не мислеше за това, че още не е вечерял. В мозъка му неизменно изникваше една дата: 17 септември.

Лейтенант Родолфо Сардуй трябваше два пъти да почука силно, за да се сепне капитанът и да го чуе. Не каза „Влез“, а сам отвори вратата.

Щом видя Сардуй, сянката на неприязън, която помрачаваше лицето му, отчасти изчезна.

— Заповядай — каза.

Сега пък Сардуй за малко да попита капитана — ама че физиономия! — дали не му е зле. Но го познаваше достатъчно, за да знае, че причината беше друга.

Без да промълви нито дума, Рикенес му посочи единия от двата фотьойла от изкуствена кожа, които стояха пред бюрото. После седна на въртящия се стол. Разположен във фотьойла, лейтенантът скръсти ръце върху краката си и мълчаливо изчака капитанът да започне разговора.

Очите на Рикенес се затвориха за миг и лейтенант Родолфо Сардуй помисли, че вижда сянка на болка, загриженост или умора да преминава по лицето му. Отново ги отвори. Бяха тъмни, живи, трескави очи, които ставаха малки, когато работата изискваше максимално съсредоточаване.

Рикенес извади от едно чекмедже на бюрото си средно дебела папка и я подаде на лейтенанта.

— Това е за Бока де Пахаро — каза.

— Всичко ли?

— Да — промълви капитанът. — Колко часа, но не повече от десет, са ти необходими, за да се запознаеш?

— Девет часа — последва бързият отговор на Сардуй.

Рикенес леко се усмихна.

Лейтенантът наведе очи. Минута-две прелиства папката. Бяха малко повече от четиридесет листа, обикновен формат, през един интервал, и около 50 снимки.

— Нещо да запомня? — поиска да узнае.

— Не, само се запознай. Като цяло.

— Добре — каза Сардуй и затвори папката. — Мисля, че три часа ще ми бъдат достатъчни.

— Можеш да използуваш деветте, които поиска отначало — отвърна Рикенес. — Да речем, до утре в шест. В този час ще те чакам тук в кабинета.

— Добре — каза лейтенантът.

Рикенес се изправи и Сардуй го последва.

— Да не ти отнемам време. Започни да четеш веднага.

— Мога ли да си водя бележки? — попита лейтенантът.

— Може, но няма да са ти необходими.

— Добре — каза отново лейтенантът и въздъхна. — Отивам си.

Обърна се и тръгна към вратата.

— Я чакай! — каза Рикенес.

Сардуй се обърна.

— Да, капитане?

Рикенес посочи лявата страна на гърдите си.

— Как е?

Лейтенантът не схвана веднага, но секунда след това се усмихна.

— Помпата ли?

Рикенес потвърди с глава.

— Работи. Не се тревожете.

— Тогава всичко е наред!

— Всичко. — каза лейтенантът. — С изключение на това.

С върха на пръстите извади от джоба си омразната лула, сякаш вадеше жив скорпион.

Рикенес не разбра.

— Забраниха ми цигарите. Сега съм с две лули на ден — като сиуксите в мирно време.

Рикенес се усмихна. Понечи да каже нещо, но Сардуй го прекъсна:

— Ако ще ми разправяте вица за Шерлок Холмс, можете да си го спестите. Вече цялото отделение се изреди да ми го разказва.

[1] Става дума за агресията на контрареволюционери срещу Куба при Плая Хирон, подготвена от САЩ през месец април 1961 година. Б.пр. ↑

[2] Поверително. Б.пр. ↑

[3] Само за служебно ползуване. Б.пр. ↑

[4] Секретно. Б.пр. ↑

[5] Строго секретно. Б.пр. ↑

[6] Свободен удар Б.пр. ↑

[7] Черен кръст. Б.пр. ↑

[8] Мръсна работа. Б.пр. ↑

[9] Американска разузнавателна система. Б.пр. ↑

[10] ЦРУ. Б.пр. ↑

Сряда

В три часа през нощта лейтенант Родолфо Сардуй беше прехвърлил няколко пъти папката. Сега седеше в малкия си кабинет, пред бюрото, гризеше лулата и асимилираше току-що прочетеното.

Върна се на последната страница, която съдържаше разчетената шифрограма, изпратена от контраразузнаването на Бруно предната седмица, и тази, която Хавана бе получила преди няколко часа от Бруно.

От Уолтър за Бруно

Искаме сведения за нападение село Бока де Пахаро Ориенте също за евентуални подобни акции могли да се осъществят други места по бреговете на острова уточняваме адрес организация която осъществи акция Командо и данни за действителните участници да се избягнат излишни рискове.

За УОЛ от БРО.900 килохерца. Излъчване в 23,00 часа: „Тръгвам сряда 7 Ню Йорк през Лос Анжелос точка Никоя от групите за действие в Маями не отговорна нападение точка ЦРУ гарантира на Торес че няма нищо общо с нападението точка Подозирам групи Ню Йорк точка Следващо предаване събота 10 на програмираната дължина на вълната точка Поздрави…“

Затвори папката и погледна часовника си: три часът и пет минути. Не беше особено удобно, но затова пък по-практично да поспи в кабинета. Нагласи будилника на ръчния си часовник на пет и половина, загаси лампичката, която леко осветяваше бюрото, отпусна се на въртящия се стол и затвори очи.

Светлини, неясни гласове, огромно желание да пуши. След пет минути вече спеше.

Драсна с нокът по стъклото на бюрото и грапаво шумолене наруши тишината в кабинета му.

Не. Няма да се обади на Кеплън. В края на краищата Кеплън също е един стар глупак. Ще играе по-нависоко, ще се обади на Дж. Дж. веднага, щом опече работата. Защото въпросът не е да чака със скръстени ръце оня тъп и бездарен Стюърт Дюк да се оттегли, за да изкачи едно стъпало. Затова страстта му е шахът — жестока игра, в която се жертвуват фигури, за да се заеме изгодна позиция. Той е млад, интелигентен и душата му не е прогнила от сантиментализъм, както душата на Дюк. И онези вонящи пури, които пушеше, и онази снимка на Дълес, която държеше в едно от чекмеджетата на бюрото си, и старомодните му и зле скроени костюми, и стилът му „Скотланд Ярд-19 век“, и пърхутът му, и неговият…

Стресна се, когато звънецът на интеркомуникатора започна да пиука.

— Господине? — каза, след като натисна копчето On.

— Елате в кабинета ми, Норманд. Чакам ви.

Той беше.

— Да, господине — каза.

Да, господине. Не, господине. Но в края на краищата той — Майк Норманд — завършил в Харвард, тридесет и пет годишен и с приятна външност, беше оня тип мъже, от които ЦРУ се нуждаеше. Вкаменелостите от ерата на Дълес останаха назад. Светът вече е друг, други са и оръжията на новата интелигенция. Морската пехота го направи твърд, но по-твърд го направи работата му в секретния център за опити с химическо, биологическо и психологическо оръжие в Дъгуей, Юта. Там като сътрудник на ЦРУ беше видял отблизо лицето на съвременната война, война, за която хора като Дюк (та дори и Кеплън) не бяха подготвени: аерозоли, способни да предизвикат халюцинации и смърт, влудяващи ултразвуци, микроби, които една генетична мутация би превърнала в убийци. Невидима, тотална война. А един глупав бездарник като Дюк упорствуваше на прага на този приказен свят и шпионираше, както правеха това пинкъртъновци.

Но този глупав бездарник е негов шеф и го вика.

Изправи се неохотно. Завистта и омразата изчезнаха от бледото му изострено лице и непроницаема маска скри чувствата му. Дори се усмихна.

Готов бе да се срещне със стария Стюърт Дюк.

Пилотът на Дъглас ДС-8 от Нешънъл Еърлайнс поиска инструкции от контролната кула по високочестотния радиотелефон. Диспечерът от кулата, който наблюдаваше на екрана на радара спускането на машината, му разреши да използува писта номер 2 и му посочи тавана: 60 метра и видимост осемстотин. ДС-8 напусна масива от облаци и започна да се спуска към площадката за кацане. Пилотът намали скоростта и приготви всички flaps[1] за приземяване. Петдесет метра… четиридесет метра… тридесет метра. Угаси моторите, повдигна леко предната част на машината и гигантските колела най-после докоснаха настилката.

Беше 10 и 30 сутринта. Рикардо Виля (висок, слаб и с нетипично за латиноамериканец лице) прибра в куфарчето си броя на „Тайм“, който бе поразсеял монотонността на пътуването, освободи се от предпазния колан и когато луминесцентният надпис Fasten seat belt no smoking[2] угасна, стана и се вля в потока от пътници, които бавно напредваха по покрития с килим коридор към изхода.

В Лос Анжелос времето беше лошо. Досадният дъждец принуди персонала на аерогарата да долепи до подвижната стълба малък автокар с чадъри. Един служител негър с оранжев дъждобран подаваше чадър на всеки пътник. Рикардо взе своя, отвори го и тръгна по пистата към централното здание, за да чака багажа си.

След половин час, с коженото куфарче в ръка, излезе да потърси такси. Вече нямаше чадър, защото го беше върнал в зданието. Под дъждеца прекоси паркинга на летището и забеляза едно yellow cab[3].

— Хотел „Колумбия“.

— Да — отвърна шофьорът.

Колата се отправи към града на хълмовете.

Винаги, когато идваше в Лос Анжелос, Рикардо отсядаше в „Колумбия“ или в „Кийнс“. И двата бяха скромни, но удобни и на централно място. Този път щеше да прекара там само четиридесет и осем часа: единствената му цел беше да посети Леон Ортис, висш служител в правителството на Батиста, който живееше в Бейкърсфийлд, в околностите на града. Ортис, голям приятел на Хосе Торес и човек с много контакти с кубинската емиграция в градовете на атлантическия бряг, щеше да му отвори вратите към Ню Йорк. Не го беше предупредил, че пристига, но щеше да каже за пореден път, че го изпраща Торес.

Колата спря пред хотел „Колумбия“ на 66-а улица. Рикардо плати сумата, която показваше броячът, даде на шофьора един долар бакшиш и слезе.

Служителят от рецепцията му подаде формуляра за регистрация и Рикардо бързо го попълни. Дадоха му 806 стая на осмия етаж, източното крило. Качи се с асансьора, за да остави багажа си, и после слезе в бара. Беше единадесет и пет, а не му се ядеше.

Малкият бар беше полупразен. Рикардо седна на една маса, поръча си „Манхатън“ и се отправи към телефона на бара.

— Bakersfield 585–6529, please.

— С удоволствие, господине — отвърна телефонистката.

Звънецът дълго звъня. Рикардо вече се канеше да затвори, когато от другата страна на линията вдигнаха слушалката.

— Да? — каза женски глас.

— Ако обичате, мистер Лео Ортис.

— Кой го търси, моля? — попита гласът.

— Хайме Торес — излъга Рикардо.

— Момент, моля.

Почти веднага Рикардо чу гласа на Леон Ортис.

— Хайме!

— Не, Леон. Аз съм — Рикардо Виля.

— Къде си?

— Хотел „Колумбия“ — на един хвърлей от Бейкърсфийлд. Трябва да ви видя спешно още днес.

— Добре — каза Леон. — Някакъв проблем?

— Една специална услуга за Торес. Каза ми да се срещна с вас.

— Добре — каза отново Леон. — Обядва ли вече?

— Още не. Току-що пристигнах.

— Ще обядваме заедно. Чакам те в един. Знаеш пътя.

— Довиждане — каза Рикардо.

Затвори и се върна на масата. „Манхатън“-ът го чакаше. Отпи няколко глътки и запали цигара. Любопитно, Леон Ортис говореше английски по-свободно от испански. Беше напуснал Куба на втори или трети януари 1959, но почти през целия период на Батиста беше ключова фигура за диктатора. Чрез него купуваха оръжие, когато се разгоря борбата в Сиера след офанзивата през май 1958. Но това оръжие пристигна късно — през ноември. След два месеца диктатурата на Батиста вече не съществуваше. Леон беше американец, а не кубинец. Истински американец в края на краищата.

Рикардо си поръча още един „Манхатън“ и погледна часовника си: 11 и 30. В дванадесет и половина щеше да потегли към „Бейкърсфийлд“.

На влажната повърхност на масичката от полирано дърво написа с пръст цифрата 5. Почувствува се тъжен и подтиснат.

Пет години, без да се връща в Куба. Може би и той вече е започнал да позабравя испанския. Но не оня испански, над който се издевателствуваше в Маями, останал със старомодните си изрази и думи, някъде по средата между английския и жаргона от „Пила“ и „Колон“[4], а неговия испански. Езика, който в момента, в същия този момент, говореха в Куба старите му другари, Йоланда…

Цял следобед не спря да вали. Обядът в дома на дебелия и разплут Леон Ортис малко се проточи поради присъствието на един субект, наречен Арналдо Родилес — гусано[5], емигрирал в Париж, след като беше издал в Куба роман със съмнителен успех. Париж очевидно не му се бе отразил добре финансово и сега пишеше в Холивуд ужасяващи сценарии за „Метро“ под псевдоним, изваден от някое романче на Спилейн[6]. Олицетворение на педантичността и влюбен в дъщерята на Ортис (русокосата, която бе седнала на масата по блузка, без сутиен, сякаш за да покаже огромните си гърди), Родилес представляваше любопитна смесица от хипи и генерал от времето на Порфирио[7]: мургава кожа, огромни мустаци, мазна грива и кърпа с крещящи цветове, вързана на врата.

По време на обяда се опитваше да докаже, че великите писатели (между които и той, разбира се) обичат котките, докато политиците предпочитат кучетата.

— Хемингуей например, който, ако не е бил велик писател, поне минава за такъв сред невежите, е имал слабост към котките. А също и Толстой, Чехов, Катрин Мансфийлд. И Фокнър. Виждали ли сте снимката на Фокнър с котка в ръцете? Политиците несъмнено предпочитат кучетата: Хитлер, Наполеон, Рузвелт.

Както можеше да се предположи, говореше само на Рикардо, защото Ортис не знаеше кои са по-голямата част от тези знаменитости, а русокосата с големите гърди хвърляше на ухажора си възторжени погледи.

В четири следобед Ортис и Рикардо влязоха в нещо като библиотека, която се помещаваше на втория етаж. Родилес и русокосата бяха отишли в друга част на къщата, за да продължат да говорят за кучета и котки, а може би — да лудуват като кучета или котки в някой от хамаците в градината.

Ортис наля две чаши превъзходен „Мартел“ и двамата седнаха на големи меки фотьойли пред огромното бюро от махагон, зад което шишкото се барикадираше само за да прелисти някое и друго илюстровано списание и за да впише в счетоводните книги приходите, които получаваше от трите си porno-shops, които държеше в компрометираната част на Лос Анжелос.

— Още ли не сте се оженили? — попита Ортис за да започне разговора.

— Още не. Макар че отдавна навърших тази възраст — отговори Рикардо с престорена усмивка.

— Решете се, драги — каза му Ортис весело.

— Трябва да си помисля — отвърна Рикардо.

Замълчаха за миг. Откъм горния етаж започна да приижда гъгнивият звук на бийтмузика. Най-вероятно Родилес и русокосата танцуваха.

— Е, добре — каза Ортис и внезапно стана сериозен. — What about bussiness?[8]

Рикардо изпи остатъка от коняка, остави тумбестата чаша на страничната облегалка на фотьойла и каза:

— Торес иска информация за операцията Бока де Пахаро в Куба. Чухте ли за това?

— Да, прочетох в „Miami Herald“ Но това не е ли работа на Торес?

— Не. Някой е играл мръсно. ЦРУ гарантира на Торес, че няма пръст в акцията. Вие сигурно ще се съгласите с мен, че една такава акция, осъществена без съгласието и одобрението на Торес, намалява престижа на „Планът“.

— Разбирам — каза Ортис.

— Видите ли — каза Рикардо, — убедени сме, че не е организирана в Маями. Щяхме да разберем. При това, както знаете, освен „Делта 99“ всички останали организации са се обединили под единното ръководство на Торес. Сигурни сме, че тези, които са обстрелвали селцето, не са били от „Делта 99“.

— Откъде сте толкова сигурни? — попита Ортис.

— Сигурни сме — каза сухо Рикардо.

Ортис запали нова цигара. Рикардо извади пакет „Марлборо“ и дебелият му подаде газовата запалка.

— Вие знаете, че аз съм за петдесет и втората звезда — каза дебелият и изпусна дима през носа си. — Мен лично изобщо не ме интересува „Планът“ на Торес. Мисля, че е безразсъден. Аз съм от тези, които считат, че окончателното разрешение на кубинския въпрос е анексирането. Днес от техническа гледна точка тази идея е най-функционалната.

Направи жест, сякаш искаше да махне от мазното си лице някаква паяжина:

— Не проливане на кръв, а сигурност… Кастро притежава най-добрата армия в Латинска Америка и никаква емигрантска група няма да може да я разгроми. Разбирате ли ме? Естествено, това е само една точка.

— Сега ви разбирам. Но мненията ни по този въпрос не съвпадат — възрази Рикардо и през главата му мина забавната мисъл, че напротив, мненията им по този въпрос съвпадаха.

— Знам — каза Ортис с въздишка и размърда дебелото си тромаво туловище във фотьойла. — Но няма значение — въпреки това Торес е мой приятел и макар че финансите ми са в окаяно състояние… Какво по-точно се иска от мен?

Очевидно очакваше да му поискат пари, но Ортис бе от оня тип мъже, които не искаха да развалят отношенията си с една изгряваща звезда като Торес.

— Да ме внедрите в нюйоркските групи, мистър Ортис. Вие имате там добри познанства.

Вместо отговор той се усмихна и въздъхна с облекчение.

— Само това?

— Да. Само това.

— Very well[9] — каза Ортис. — В кои групи?

— Групите за действие преди всичко. Тези на Минголо Артеага, Сан Хил…

— Познавам добре Минголо. И Сан Хил.

— Мога ли да се срещна с тях от ваше име?

Ортис не отговори веднага. Претегляше отговора си. Знаеше, че Артеага и Сан Хил искат от него главата на Торес.

— Мисля, че да — каза тихо.

— Мислите или сте сигурен?

— Е, добре — каза раздразнено. — Сигурен съм. Ще ви дам адреси, телефони. Но, разбира се, вие няма…

— Няма да разберат, че работя за Торес, ако това ви притеснява.

— Да, това ме притеснява — призна Ортис.

Изправи се бавно, с усилие и наля на Рикардо още два пръста коняк.

— Кога тръгвате за Ню Йорк?

— Утре сутринта, в седем.

— В такъв случай още сега ще ви напиша адресите и телефоните на Минголо и Сан Хил. Също и на Татика Романо, ако искате.

— Не. Те не са ми необходими — каза Рикардо и бавно изпи превъзходния „Мартел“ реколта 1940.

— Една стара поговорка гласи, че за да опознаеш човек, ти е необходимо точно толкова време, колкото да поемеш 20 килограма сол — промълви Стюърт Дюк и погледна втренчено Майки Норманд. — Аз лично не мисля така. Има хора, които можеш да опознаеш отлично само за няколко месеца. Мисля, че не бъркам по отношение на вас, Майки. Вие сте млад и амбициозен, но предан.

— Благодаря, господине — отвърна Норманд с ледена усмивка.

— С вас — продължи Дюк — мога да говоря откровено, защото ви имам доверие.

Норманд кимна утвърдително с добре сресаната си глава. Дюк се наведе на въртящия се стол и протегна дясната си ръка към кутията с пури, която лежеше на бюрото. Извади една, бавно я помириса и после я запали, като я премяташе между пръстите си. „Евтина пура от Вирджиния — помисли си Норманд. — Дори не е хаванска.“

— Ето каква е работата — атакува старият, изпускайки синкав дим, докато говореше. — Кеплън ми поръча да проуча дали някой си Роберто Сан Хил от Ню Йорк има нещо общо с нападението на онова кубинско селце — Бока де Пахаро — преди две седмици. Запознат ли сте с въпроса?

— Слабо, господине.

— Какво знаете?

— Че Управлението няма нищо общо с него…

— Точно така — каза Дюк. — Точно така.

Дръпна дълбоко от пурата. Норманд забеляза с неприязън, че старият мокреше прекалено много върха й, но това неудоволствие не се прояви на лицето му.

— Да. Ето каква е работата — каза старият. — За пръв път ние останахме извън играта, а не обратното. А това, както може да се предположи, не бива да се повтаря. Ние трябва да ръководим работите, свързани с Куба. Те са, тъй да се каже, част от външната политика на правителството. Мисля, че разбирате.

— Отлично, господине — отвърна Норманд.

Дюк направи дълга пауза, преди да пристъпи към парливата същност на проблема. Опита се да разгадае погледа на Норманд, но неоновото осветление на тавана, което се отразяваше в очилата с металически рамки, придаваше на очите му блясък на сребърни монети. До каква степен всъщност можеше да разчита на него?

— Допуснах малка грешка в изчисленията — започна бавно. Оставих работата в ръцете на… хм…

Дюк сякаш се смути, но Норманд се направи, че не забелязва.

— Е, на Хари Терц — каза най-после, сякаш му беше коствало усилие да извади думите от устата си. — В края на краищата признавам — вие ме предупредихте, че бедният Хари е бита карта…

Норманд не отговори. Вътрешно щеше да се пръсне от задоволство.

— Изгубих две седмици с Хари — каза раздразнено Дюк. — Кеплън ми даде четири, а сега остават само две. Знам, че е трудно, но… Ако оставя работата във ваши ръце, има ли някой в екипа ви, който би могъл да се сдобие с тези сведения? Искам да кажа — някой, който да проучи дали наистина хората на Сан Хил имат нещо общо с Бока-Пахаро? Само да проучи, Норманд. Със задачата да му дърпат ушите в случай, че е необходимо, ще се заемат други…

— Мисля, че да, господине.

Дюк се изненада от бързината, с която отговори помощникът му…

— Наистина ли? — промълви.

— Наистина, господине.

[1] Предкрилки. Б. пр. ↑

[2] Затегнете коланите, не пушете. Б.пр. ↑

[3] Такси. Б. пр. ↑

[4] Улици в стара Хавана, известни някога с лошата си слава. Б.пр. ↑

[5] Червей. Прозвище, дадено на контрареволюционерите в Куба. Б. пр. ↑

[6] Майки Спилейн — американски писател на слаби криминални романи. Б.пр. ↑

[7] Порфирио Диас — мексикански диктатор от началото на века. Б.пр. ↑

[8] Как вървят работите? Б.пр. ↑

[9] Много добре. Б.пр. ↑

Четвъртък

На следващата сутрин Майк Норманд се срещна в един от вестибюлите на хотел „Феникс“ в Куинс с двама от най-добрите си хора: Филип Павелчак и Чарли Мелтън. За половин час им обясни какво точно иска и — по-специално как го иска. Даде им адреса на Сан Хил и уточни, че в единадесет сутринта ще ги чака пак там, във „Феникс“.

— Носете магнетофон — каза им Норманд, който вече предвкусваше победата над стария Дюк — и серум.

Павелчак и Мелтън взеха от кабинета на Норманд един ролков „Пайниър“ модел CT5151 и шест ампули със серум — 140. Обядваха, хлътнаха в някакво кино да гледат филм с Брус Ли и в пет и половина следобед подкараха един мерцедес с лимонов цвят към номер 19357 на Парк Авеню.

Оказа се двадесететажна сграда от бетон и стъкло, с големи прозорци. Обиколиха карето и оставиха колата през две преки. Върнаха се пеша. Мелтън носеше магнетофона.

Във фоайето нямаше никой. Взеха асансьора. Шестия етаж.

Филип Павелчак натисна звънеца на апартамента на Сан Хил.

Капитан Рикенес и лейтенант Сардуй гледаха през прозореца движението по улица „Л“. Вече петнадесет минути мълчаха, след като в продължение на три часа спориха без прекъсване, седнали пред картата на Куба (мащаб едно към петдесет хиляди), която стоеше разгъната върху бюрото на Рикенес. Беше почти пет часът следобед. Капитанът поднови прекъснатия разговор, сякаш не бяха мълчали толкова дълго:

— Ако Торес няма нищо общо с Бока де Пахаро, защо Управлението го е изолирало?

Сардуй не отговори веднага. Бавно отдръпна лулата от устните си.

— Бруно смята, че Торес е получил уверения, че Управлението не е свързано с нападението на Бока де Пахаро. А връзките на Торес с ЦРУ са много стабилни. Но в края на краищата може би Управлението не иска да заложи всичко на него и действува тайно чрез друга група.

— Защо? Могли са да използуват Торес за тази работа. Естествено, не мисля, че ЦРУ стои настрана от тази работа. Защо не са използували Торес? Това е от акциите, за които той и групата му тръбят вече повече от година.

Сардуй отправи поглед към тавана, докато обмисляше отговора си.

— Не, капитане. Торес тръби за акции на едро. Разпространява историята за освободителната сила, която уж организира… Това е акция от дребен мащаб, от рода на онези, които провеждаше „Делта-99“ допреди пет години. Разбира се, ЦРУ знае, че Торес е мошеник. Мисля, че го използуват, за да държат емигрантите сплотени и възбудени. Само гусанос от Маями вярват в неговите ракети и в армията му от сенки.

Рикенес го погледна.

— И с право, Родолфо. Нападения като в Бока де Пахаро подновяват западналия „План Торес“. Ако целта на ЦРУ е да обедини емигрантите, няма по-добър начин да се издигне реномето на Торес от акции като тази в Бока де Пахаро.

— Може би, капитане, случаят „Бока де Пахаро“ ще злепостави всъщност Торес. Помислете за миг върху това: за година и половина той е събрал… колко твърдеше „Реплика“?

— Два милиона. Не може да се появи сега, само със среднощно нападение на селце с беззащитни рибари, след като повече от две години е тръбял за нахлуване и е събирал пари, за да го организира. Той е заинтересован да заплашва с ракетите си, да разгласява неизбежното нахлуване… и да продължава да събира пари.

Рикенес отново се загледа в улица „Л“, десет етажа по-надолу. Ежедневие. Мъже, жени, деца отиваха и се връщаха от училище, от работа. Хора, които наистина не мислеха в оня миг за опасността, а за това, как да стигнат по-бързо донякъде, как да бъдат щастливи…

— Добре — отстъпи. — Да допуснем тогава, че Торес няма нищо общо с тази работа. Защо ЦРУ му казва, че не е организирало нападението?

Рикенес запали цигара. Очите на лейтенант Сардуй завистливо следяха синкавия дим, който се издигаше към тавана. Потупа ръката си с лулата и погледна в друга посока.

— Да тръгнем от конкретните факти, капитане. Торес няма нищо общо и ЦРУ твърди, че няма, но ние предполагаме, че ЦРУ има. В такъв случай ЦРУ играе нечестно с Торес. С каква цел? Може би, за да подкрепи някоя нова група, която да замести Торес, когато той залезе.

— Но никоя друга организация не е поела отговорността за нападението. Вестниците мълчат. Дори Торес не е направил изявление.

— Торес сигурно панически се страхува да признае публично, че има група, която, подкрепяна от ЦРУ, го конкурира, капитане. Моме би е предпочел да не уведомява емиграцията дали „Бока де Пахаро“ е била работа на неговата група или не. Що се отнася до ЦРУ, възможно е да държи подръка втория си коз. Сигурно затова сега е забранило на другата група да прави изявления.

— Изглежда логично.

— Въпреки това, капитане, трябва да се вземат предвид и други и възможности.

— Какви например?

— Да са открили Бруно и да са го „инжектирали“ с фалшива информация. Може да са го накарали да повярва, че Маями няма пръст в тази работа, за да ни дезинформират. Или Бруно е… как да кажа, е, добре, мъртъв или затворен, и е само „музикант“ на Управлението, който предава.

— Трябва да са открили шифъра. Бруно няма да им го даде.

— Сигурен съм в това. Но е възможно службите по разшифроване в Управлението да са разчели шифъра.

— Бруно няма да им го даде — повтори Рикенес, сякаш не беше чул думите на Сардуй.

В съзнанието на Рикенес оживя споменът за онзи Бруно от 1957 г., едва на деветнадесет години, а вече негов шеф в една от първичните организации на „26 юли“[1]. Това лице — леко учудено и младежко — изчезна и на негово място се появи напрегнатото и спокойно лице на онзи Бруно, когото той бе изпратил през 1964 в една къща на Държавна сигурност в Тарара. Бруно, който скъса с другарите и с миналото си, остана настрана от революцията и после замина за Маями с дълга и трудна мисия. Онзи Бруно, който се усмихваше, когато го прегърна за последен път, тръгна и остави всичко, което обичаше. Впоследствие получаваше сведения за него. Пътувал с някаква случайна лодка и след много премеждия най-сетне пристигнал в Маями. Знаеше колко трудно е било за него да се потопи в гъмжилото от емигранти, да бъде още един в безредната им маса, изпълнена с омраза и противоречия. От момче говореше добре английски, но никога не беше ходил в Съединените щати. Докато се адаптира добре, Хавана го държа „на завет“, почти цяла година (същата, в която той пристигна в Маями — 1964). Използува времето за усилена работа, записа се в курс по карате, установи важни контакти с една от най-агресивните по онова време контрареволюционни организации НРД[2]. През 1965 пристигна връзката от Хавана. Предаде му плана и му даде инструкции. Срещата продължи само половин час. Състоя се в едно кафене на 8-ма улица. Рикардо никога не научи името на другаря, който му предаде куфарчето с RT-48A, пожела му сполука и стисна силно ръката му. От този момент започна да предава по радиостанцията, за което бе обучен през 1963. Беше му поръчано от Центъра да продължи да посещава редовно курса по карате, докато получи черен пояс.

В продължение на пет години без нито една грешка, макар и с много трудности и с преодоляване на много опасности, Рикардо осведомяваше Хавана за голяма част от плановете, които се замисляха сред емиграцията.

Дебнеха го много опасности.

Бомбата, която през февруари 1966 сложи край на живота на Педро Оросман — шефа на НРД, рани и Рикардо. Бяха я свързали с телефона в главната квартира на Движението на „Севиля Авеню“. Оросман за нещастие сам вдигна слушалката при неочакваното обаждане… Вероятно дори не си бе дал сметка какво става. Рикардо прекара цял месец в болница, а после беше принуден да даде показания на процес, който щеше дълго да се помни в Маями. Бомбата не само уби Оросман, но предизвика и разпадането на организацията, която той ръководеше.

През ноември същата година Рикардо успя да се влее в редовете на новосъздадената „Кубинска фаланга“, ръководена от Уинстън Мачо Баросо. А в началото на 1968 вече бе постигнал присъединяването на групата на Баросо към движението, което ръководеше Хайме Торес. В края на шейсет и осма Мачо Баросо беше намерен мъртъв в апартамента си на „Хайла“ и Рикардо неочаквано за него самия стана шеф на „КФ“ и един от главните помощници на стария Торес. По-късно научи, че Торес е наредил да ликвидират Баросо.

Хайме Торес беше сформирал за по-малко от година най-голямата контрареволюционна организация, позната сред емигрантите, от 1959 насам. Така нареченият „План Торес“ обедини всички антикастристки групи с изключение на „Делта—99“. Контрите в Маями мислеха, че Торес е заложил в него последните си надежди. Торес (бивш сенатор от времето на Прио[3], който твърдеше, че е тясно свързан с Белия дом и с Пентагона), беше обещал да освободи Куба през 1970 и всички сляпо му вярваха. Само Рикардо (и Уолтър) знаеха истината. Торес беше един мошеник, който забогатяваше за сметка на Белия дом и Пентагона. Легендарните армии съществуваха само в болното му въображение. При все това Рикардо успя да „пусне корени“ в отбраната група от близки сътрудници на мистър Торес. Сега, през 1969, привилегированото положение му бе позволило да узнае само за една седмица, че нападението на Бока де Пахаро не е било нито планирано, нито осъществено от хората в Маями.

— Капитане.

— Слушам те — каза Рикенес.

— Има една подробност. Да си представим, че е била някоя от групите в Ню Йорк.

Сардуй тръгна към бюрото. Вдигна картата. Отдолу имаше три папки с надписи: „Бойна група 16 април“, „Родина и Справедливост“ и „Акция Куба“. Взе „Родина и Справедливост“.

— Ако е била някоя от тези групи, откъде се е появил катерът? Очевидно не от Ню Йорк — каза с усмивка.

— Може би от Маями — отвърна Рикенес.

— И от Маями не е. Хората на Торес щяха да знаят, а оттам и Бруно.

Замълчаха за миг. Лейтенантът стискаше между зъбите си угасналата пура. Рикенес опря чело в стъклото на прозореца.

— Е, какво? — каза Рикенес, без да се обръща.

Родолфо Сардуй запрехвърля лулата между пръстите си.

— Мисля, капитане, че нищо повече не можем да направим, докато не дойде шифрограма от Бруно.

Рикенес затвори за миг уморените си очи. Отвори ги.

— И аз така мисля — каза най-после.

Самолетът на „Пан Американ“ кацна на летище „Кенеди“ в десет и двадесет и пет сутринта на осми октомври, четвъртък. Половин час по-късно Рикардо хвана такси и в единадесет и половина влезе във фоайето на хотел „Сейнт Мориц он дъ Парк“. Беше си резервирал стая от Лос Анжелос. Администраторът му даде ключа (четвъртият етаж, стая 303). Почувствува се уморен. Взе хладен душ и поръча да му донесат в стаята бутилка „Курвоазие резерве“ и порция филе.

Обядва с апетит, почина си малко и в един часа на обяд слезе във фоайето. Позвъни по един от телефоните в drugstore[4] на хотела в дома на Роберто Сан Хил: Trafalgar 6–4678. Обади се някаква жена. Сан Хил го нямаше. Рикардо попита дали ще се върне преди пет часа, но жената не можа (или не пожела) да му каже.

— Обажда се Леон Ортис — каза Рикардо на испански.

— Ортис? — отвърна жената също на испански. — Момент, моля.

Рикардо се усмихна. Сан Хил беше вкъщи.

— Старче — каза дрезгав глас от другата страна.

— Не е Ортис, Сан Хил. Аз съм Рамон Сиера. Вие не ме познавате. Ортис ме изпраща в Ню Йорк специално за да ви видя.

Рикардо му обясни с няколко думи, че Ортис спешно се нуждае от една негова услуга. Не става дума за пари: нещо по-незначително. Може ли веднага да се видят? Да: той, „Рамон“, знае адреса. Сан Хил насрочи срещата в пет.

Сан Хил затвори телефона. После отново вдигна слушалката и набра Chelsa 2–5693.

— Hello? — му казаха.

— Фико?

— Не. Педритин е.

— Роберто се обажда. Там ли е брат ти?

— Да. Чакай малко.

Роберто Сан Хил започна да чука по слушалката с нокътя на показалеца.

— Какво се е случило? — каза след известно време глас от другия край на линията.

— Ортис иска да ме види — каза Сан Хил.

— В Ню Йорк ли е?

— Не. Обади ми се някой си — Сан Хил прелисти бележника, който лежеше на масичката до телефона — … Рамон Сиера. Познаваш ли го?

— Никога не съм го чувал — каза Фико Таблада.

— Иска да се срещне с мен от името на Ортис.

— За какво?

— Не знам. Каза, че било спешно. Какво мислиш?

— Нищо не ми хрумва — каза най-после Таблада.

— Необичайно е Ортис да иска услуга чрез друг.

— Да — призна Таблада, — необичайно е.

— Казах му да дойде в пет.

— Къде?

— Тук, вкъщи.

Фико Таблада погледна часовника си: един и двадесет.

— Ще ти се обадя веднага щом си тръгне — каза Сан Хил. — Не мърдай оттам.

Оставаха четири часа до срещата със Сан Хил. Реши да поразгледа Ню Йорк. А единственият начин да хвърли поглед на града за толкова малко време беше да се качи в панорамата на „Емпайър Стейт Билдинг.“

Хвана такси пред входа на хотела и съобщи на шофьора адреса. Не за първи път идваше в Ню Йорк, но винаги малко го стряскаха подтискащите тълпи, които преливаха извън тротоарите, реките от хора, които непрекъснато потъваха в станциите на метрото, неописуемото движение на превозни средства, оглушителният вой на клаксоните.

Колкото повече таксито напредваше към Пето Авеню и 34-а улица, струваше му се, че навлизат в сърцето на хаоса (Рикардо бе чел някъде, че покрай осемдесетте хиляди квадратни метра на основата на „Емпайър Стейт Билдинг“ преминават повече от деветдесет хиляди автомобила и близо триста хиляди души дневно).

Колата бавно си проправи път сред океана от превозни средства. Най-после шофьорът успя да се добере до десния тротоар пред огромната сто и два етажна игла.

Петнадесет минути по-късно Рикардо се издигаше към облаците с един от седемдесет и четирите асансьора в сградата.

Денят беше ясен. Без да бърза, след като плати пет долара, се присъедини към групата от посетители, която нахлуваше в обсерваторията.

Екскурзоводът започна да обяснява нещо за Трейд Уърлд Сентър — по-висок от Емпайър, — който се строеше в момента, а после разказа с монотонен и безизразен глас за онзи В—25, който в едно мъгливо утро се беше разбил в сградата, и за огромното ято от прелетни птици, което се беше блъснало в деветдесетия етаж.

Рикардо престана да го слуша и се загледа в града. Оттук Ню Йорк изглеждаше човешки град. Болката, борбата за живот в този мравуняк, който непрестанно се движеше по артериите на Манхатън, неизмеримите разлики между класи и раси изчезваха от такава височина. Оставаше само огромната плетеница от стоманобетонни конструкции, която се виеше по протежение на целия остров без прекъсване — от река Хъдсън до река Харлем, от Бруклин до Куийнс.

Но Рикардо беше видял — докоснал — живата лава, която пулсираше там долу. Беше стоял сред тези мъже и жени. Беше видял много. Беше живял. Беше почувствувал тази страна, болка от гняв, високомерие и страх.

Пристигна пред номер 19357 на Парк Авеню приблизително в четири часа и четиридесет. Освободи таксито и почака още десет минути. В четири и петдесет се качи на шестия етаж.

Отвори му жената на Сан Хил (очевидно същата, с която говори по телефона). Обикновено лице, отпуснати гърди под пеньоара. Покани го да влезе и силна миризма на маргарин блъсна Рикардо в носа.

Сан Хил влезе в салона, преди Рикардо да седне. Беше як мъж с вид на касапин и глас на адютант. Това бе последната му длъжност в Куба — адютант на сенатора Алипио Колясо. Прочете внимателно препоръчителното писмо, което Ортис беше дал на Рамон Сиера (Рикардо).

Разговорът не беше приятен. Сан Хил говореше внимателно, с премерени думи. Очевидно не се доверяваше напълно на този Сиера, за когото никога не беше чувал да се говори. Когато Рикардо засегна темата (Ортис искаше да знае дали е вярно, че операцията „Бока де Пахаро“ е била организирана от хората на Хайме Торес в Маями), Сан Хил не налапа въдицата.

— Защо Леон мисли, че аз мога да знам нещо по този въпрос?…

— Изпрати ме да се срещна не само с вас — побърза да каже Рикардо, — а и с Минголо Артеага.

— Разбирам — каза замислено Сан Хил.

— И още нещо — каза Рикардо. — Ще видите: всички в Маями мислят, че хората на Торес са забъркали тая каша.

— Така ли мислят? — попита Сан Хил с любопитство.

— Всички — каза Рикардо категорично. — Ортис — не.

— А какво мисли Леон? — попита Сан Хил.

— Ами — каза Рикардо, сякаш се мъчеше да отбегне някакъв досаден въпрос — господин Ортис мисли, че… в края на краищата…

— Какво в края на краищата? — попита Сан Хил.

— … господин Ортис мисли, че това е работа на хората на Артеага.

— На тоя? — каза Сан Хил развеселен. — Вижте какво, приятелю, последният удар, който направи Минголо Артеага, беше през петдесет и осма.

— Тогава кой? — попита наивно Рикардо. — Хората на Торес?…

Мазното лице на Сан Хил светна:

— Познавате ли добре Торес, мистър Сиера?

— Всъщност не много добре — промърмори Рикардо.

— А аз — да — каза Сан Хил. — Той е страхливец.

Развеселен, Рикардо си помисли, че поне за това Сан Хил има право.

В същия миг на вратата се почука.

— Аз ще отворя — каза Сан Хил на жена си.

— Господин Сан Хил? — усмихнато попита Филип Павелчак.

— Да — каза Сан Хил и погледна последователно двамата мъже.

— Вие ли сте? — попита Павелчак.

— И какво ако съм аз? — каза Сан Хил на ужасния си английски. Без усмивката да изчезне от тънките му устни, Павелчак извади от джоба на сакото си един магнум, зареди го и се прицели в междувеждието на Сан Хил. Всичко това — само за секунда.

— В такъв случай бихме ви поканили да си поприказваме малко…

И добави на испански:

— … сеньор.

Дюк би дал сто долара само за да улови в очите на Майки Норманд победоносен блясък, когато предния ден му прехвърли случая „Сан Хил“. Но Норманд успя добре да прикрие играта си, в това нямаше съмнение, и сега старият Дюк бе в известен смисъл в ръцете му. Видя се принуден да му се довери, но по отношение на Норманд сърцето му оставаше изпълнено с резерви.

Минаваше осем часът вечерта. Седеше в салона на къщата си в Коулд Спринг на североизток от Манхатън. По телевизията даваха някакъв тъп криминален сериал и двете внучета на Дюк подскачаха пред апарата, докато героят се биеше на някаква уличка в Харлем с пет или шест негъра, купени със златото на Москва.

Запали осмата пура за деня, но този път димът му загорча.

Не можеше да се каже, че мрази Норманд. Макар да беше сигурен, че Норманд го мрази или, което бе още по-лошо, презира го. Не. Той не мразеше Норманд. Не го мразеше, както не мразеше пепелянките или отровните паяци. Това са същества, които не будят никакви чувства. От тях се бяга, това е всичко. Но ето че той, Дюк, не можеше да избяга от Норманд. Точно обратното — нуждаеше се от него.

Винаги подозираше, че са сложили Норманд за заместник, за да го наблюдава. Макар че може би не беше точно така. В Управлението нямаха добро мнение за ветераните — държаха ги в най-добрия случай като безобидни музейни експонати. Само за пет години Управлението беше превзето от новата генерация. А тази нова генерация бе несъмнено по-гъвкава по дух, т.е. по-цинична.

Но беше ли Майки циник? Може би нещо по-лошо.

Тръпки побиха Дюк, когато си спомни изостреното лице на Майки Норманд.

Беше дълго и тягостно.

Рикардо лежеше по очи, проснат върху намазания с паркетин под, а ръцете му бяха вързани на гърба с копринена вратовръзка.

Отначало единият от двамата мъже му счупи носа с дулото на броунинга си.

— Тоя пък кой е? — попита мъжът, който влезе в салона с магнум, вървейки зад мъртвешки бледия Сан Хил.

— Току-що дойде — беше всичко, което хрумна на Сан Хил да каже.

Другият насочи броунинга към Рикардо и към жената на Сан Хил, която побеля като стената.

— Твой човек, а? — попита оня с магнума и бутна Сан Хил към един фотьойл.

— Не го познавам — каза Сан Хил.

— Значи не го познаваш? — каза тоя с магнума. После се обърна към другия с броунинга: „Казва, че не го познава“.

— Легни на пода — каза оня с броунинга.

Рикардо поиска да каже нещо.

— Казах да легнеш на пода, копеле — и го удари по лицето с пистолета.

Рикардо падна на колене, но не изгуби съзнание. Нишка кръв започна да тече от носа му и капките изцапаха пода.

— Донесете въже или връзка — каза мъжът с броунинга на жената на Сан Хил. Тя не помръдна. Сякаш беше закована на пода, а широко отворените й очи гледаха последователно Сан Хил и двамата мъже, сякаш нищо не разбираше.

— Прави, каквото ти казват — каза Сан Хил.

Като автомат жената отстъпи към стаята.

— И гледайте да не ви хрумне някоя гениална идея, мис.

Минута по-късно жената отново се появи в салона с широка връзка в червено и бяло.

Мъжът с броунинга я взе и каза на Рикардо:

— По очи, гълъбче.

Рикардо се подчини. Лицето му гореше ужасно и му се виеше свят.

След няколко секунди разбра, че му връзват здраво ръцете на гърба.

— А това е за теб — обърна се мъжът с броунинга към Сан Хил, извади магнитни белезници от ония, с които си служат полицаите в Бронкс.

— Обърни се — каза му другият с магнума.

Сан Хил се обърна. Извиха ръцете му на гърба и сложиха белезниците.

— А вие, мис — каза мъжът с броунинга, — елате с мен.

Жената се възпротиви, но той я блъсна към стаята.

— Какво ще правите с нея? — изпъхтя Сан Хил.

— Кротувай — каза тоя с магнума.

Там вътре, оня с броунинга затвори жената в гардероба. После почука на вратата и каза: „И без шум, о’кей?“

Жената не отговори.

— Добре — каза оня с броунинга. — Започваме ли?

Отвори много внимателно куфарчето, което беше оставил на канапето. Извади магнетофона и една метална кутийка с ампули LS-140. И все едно, че подготвя инструментариум за операция, постави магнетофона близо до фотьойла, в който тоя с магнума беше принудил Сан Хил да седне. После започна да приготвя някаква спринцовка за еднократна употреба.

— Какво ще правите с мен? — каза Сан Хил.

— Омазал се е от страх — изкоментира оня с магнума.

— Ей — каза другият с броунинга, когато напълни със синкава течност подкожната инжекция. — Ще идва ли още някой?

Сан Хил не отговори.

— Добре — каза мъжът с броунинга. — Съмнявам се, че ще ми кажеш истината. Във всеки случай, ако някой вкара ключ във вратата, ще ти откъсна главата. Ясно ли е?

Инжектираха Сан Хил. Толкова се страхуваше, че покорно се остави на иглата. Якото му тяло се тресеше, сякаш бе от желатин.

— Не ме убивайте — прошепна.

Рикардо леко се обърна, за да се опита да наблюдава какво става. Видя, че двамата мъже седнаха да пушат пред Сан Хил. Очевидно чакаха нещо. Най-вероятно да започне действието на инжекцията.

— Тоя негодник е наркоман — каза мъжът с магнума.

— Сигурно. По всяка вероятност не му действува. Може да е имунизиран.

— Но това е наркотик за слонове — каза другият.

Кои бяха те? Рикардо неведнъж си зададе този въпрос. Но не и Сан Хил. Той знаеше кои са, защото групата му осъществи нападението предната седмица през главата на ЦРУ. Тия трябваше да са именно от ЦРУ.

Сан Хил почувствува сякаш муха забръмча в черепа му. Жужене, леко гъделичкане. После започна да диша трудно и да се изпотява.

Очите му започнаха да виждат предметите, мебелите в салона в друг цвят, с друга големина, а после…

На езика му се образува горчива слюнка, едно нарастващо смайване, спирала, която се издигаше към него от дъното на синята лепкава маса, по която се понесе и почувствува, че пада с главата надолу в студени, горещи и хладни усещания, а някъде много далеч едно удължено лице, видяно в панаирджийско огледало, което се свиваше и удължаваше, сякаш бе от гума, и един глас също тъй далечен, който започваше да го разпитва и…

Беше дълго и тягостно. Рикардо веднага позна симптомите на наркотика на истината. Лицето на Сан Хил пребледня, започна да се поти, затвори очи, отпусна глава върху гърдите.

Започна разпитът.

Но имаше нещо, което двамата мъчители не бяха предвидили: езикът.

Под въздействието на наркотика Сан Хил започна да отговаря на въпросите на испански.

9 часът и 30 минути вечерта.

Майки Норманд отпи глътка джин с тоник и запали една Тарейтън с филтър. Седеше в бара на хотел „Феникс“, собственост на „Плейбой“. Всички bunnys[5] се движеха между масите напарфюмирани и полуголи, с дългите си плюшени уши и с белите пухчета отзад.

В единадесет щеше да научи дали наистина Сан Хил беше неговият човек. Ако не е Сан Хил, оставаха още няколко възможности двете имена, които фигурираха в списъка, даден му от Дюк — Минголо Артеага и Татика Романо — шефове на организациите „Акция Куба“ и „Родина и справедливост“.

Дано да е Сан Хил. Ще спечели време.

И си помисли с бегла усмивка за приятната изненада, която запази на стария Дюк за големия финал.

— Мисля, че това е всичко — каза оня с броунинга.

Сан Хил беше заспал, но на дивана лежаха две ролки 3/4, пълни с една интересна и дълга история.

Рикардо напрегна мускули, когато чу гласа на единия от двамата (може би оня с броунинга?).

— А тоя какво ще го правим?

— Отвържи го — каза другият (с магнума). — Тази връзка ми харесва.

Мозъкът на Рикардо попи до последната дума несвързаната изповед на Сан Хил. И сега, сякаш белязани с огън, седем букви пулсираха с тласъците на кръвта му: Естигма

Ужасният испански, може би на мъжа с броунинга, беше достатъчен, за да разпитат Сан Хил. Но нито един от двамата нямаше ясна представа за това, което току-що бяха чули. А чуха (Рикардо също чу със свито сърце) цялата организация на операция „Естигма“, чиято първа стъпка беше Бока де Пахаро, а последната щеше да се осъществи идната неделя (след четири дни) на пристанището в Сиенфуегос.

— Стани — каза на Рикардо единият от двамата.

Рикардо бавно се изправи. Кръвта на носа му беше засъхнала, а част от устната му беше подута.

Мъжът с броунинга разхлаби възела на връзката и ръцете на Рикардо останаха свободни.

— Не се е измачкала. Копринена е — каза. — Хубава.

Рикардо започна да разтрива ръцете си.

— С кого ще започнем? — попита оня с броунинга, докато прибираше връзката във вътрешния джоб на сакото си.

— Със Спящата красавица — отвърна другият.

Отиде до куфарчето, прибра магнетофона, лентата и остатъците от ампулите, пусна подкожната инжекция в джоба си. После извади една тръба от черен метал, дълга десетина дюйма, и бавно я завинти на дулото на магнума.

— Готово — усмихна се.

И се обърна към Сан Хил.

Рикардо не чу изстрела, но видя как тялото на Сан Хил, грубо тласнато назад, повлече след себе си фотьойла. Падна като мазно разнебитено чучело. Половината му глава беше отнесена от куршум 44. По стените, по завесите, по килима останаха парчета мозък и съсиреци от тъмна кръв.

— Следващият — каза оня с магнума.

Рикардо го погледна в очите, но те бяха празни. В тях имаше толкова вълнение, колкото би могло да се види в очите на служителя, който на панаирите кара количките в тунела на любовта.

Да умре?

Да умре в един апартамент на „Уест Сайд“ в Ню Йорк? Парадоксът беше в това, че ще умре не като Рикардо Виля и поради това, че е такъв, какъвто всъщност беше, а в една мръсна шайкаджийска война като съучастник на Роберто Сан Хил. И Естигма никога нямаше да стигне до Уолтър.

Без да свежда очи, Рикардо чакаше изстрелът. И се чу изстрел.

10 часът и 25 минути вечерта.

Норманд поръча третия си и последен джин с тоник и му го донесе същата русокоса bunny като предишните два пъти — в чаша, на която беше нарисувано друго русо зайче (съвсем голо).

Норманд впи сивите си очи в гърдите й, когато тя се наведе над масата, за да остави чашата и да вземе другата.

— Виждал ли съм те някъде? — попита, без да се усмихне.

— „Плейбой“, мартенският брой от 65 година на централната страница — каза тя.

— И с много по-малко дрехи от сега — добави Норманд.

— О, да, господине, много по-малко.

Обърна му гръб и се отдалечи, като се поклащаше.

Умря прав.

Куршумът проникна откъм гърба и разкъса сърцето му.

Падна тежко, без да гъкне.

Оня с броунинга се обърна и стреля два пъти, както стрелят професионалистите. Първият куршум се заби в стената, от втория на рамото на жената разцъфна кърваво цвете.

Рикардо видя всичко като на забавена камера, като на филм.

Видя да излиза от стаята, измъкнала се бог знае как от шкафа, в който я бяха затворили, да вдига с две ръце пистолет 45, който сигурно беше на Сан Хил, и да стреля. Чу изстрела и пред очите му типът с магнума падна пронизан.

Мъжът с броунинга се обърна: два изстрела — и жената на Сан Хил се строполи на килима.

Но той нямаше време отново да се обърне към Рикардо, който с рязък каратистки удар без звук го повали безчувствен.

Стоя прав почти минута, докато се опитваше да подреди мислите си. Накрая се наведе, отвори куфара и извади лентата. После взе магнума, който мъртвият още държеше, и се приближи към мъжа с броунинга, който беше в безсъзнание. Удари го силно по лицето.

Мъжът бавно отвори очи. Видя на сантиметър от носа си дългия и тъмен заглушител. Усети парливата миризма на барут.

— Ти кой си? — каза Рикардо.

Мъжът не отговори.

Рикардо зареди револвера.

— Кой си, по дяволите, копеле такова? — процеди през зъби.

— ЦРУ — изпръхтя мъжът и после сухо преглътна.

— Лъжеш — каза Рикардо.

— Честна дума.

— Какво е направил Сан Хил? Защо е всичко това? — попита Рикардо.

Широко отворените очи на типа гледаха втренчено дулото на магнума.

— Не знам. Изпълнявах заповед — смотолеви.

— Знаеш — каза Рикардо.

— Честна дума. Не знам.

Рикардо наведе револвера и напъха заглушителя в устата му.

— Не знам — избоботи мъжът.

Думите му почти не се разбираха. Сигурно усещаше на езика си кирливия вкус на барута.

— Дай ми някакво доказателство, че си от ЦРУ — каза Рикардо, променяйки тактиката.

— Наркотикът — каза типът и му се повдигна, сякаш щеше да повърне.

Рикардо извади заглушителя от устата му.

— Какво му е толкова на наркотика. LSD. Лизергинова киселина. На друг глупак ги разправяй тия.

— Не е LSD а LS—140. Само в Управлението го има.

Без да престава да държи на прицел лицето му, Рикардо извади с една ръка от куфара металната кутийка, в която имаше още две ампули. Взе едната и й хвърли бегъл поглед: наистина, LS—140. Той не разбираше много от токсикология. Дали тоя тип му казваше истината?

— Как се казваш? — попита Рикардо.

— Мелтън Кауфман — излъга мъжът.

— Носиш ли някакъв документ? Лична карта? Портфейл?

— Само кърпа и малко пари. Такава е практиката. Пребъркайте ме, ако искате.

Рикардо си помисли, че наистина няма да помъкне в себе си картата на Управлението.

— Добре — каза Рикардо и стана.

Мъжът също се надигна. Трепереше. Закри с две ръце лицето си.

— Не бъди страхливец — каза му Рикардо. — Няма да те убия, освен ако се покажеш в коридора веднага след мен. Разбрано?

Рикардо тръгна заднишком, бавно, в посока към вратата. Типът от Управлението остана със скрито в ръцете си лице.

Рикардо отвори вратата и каза:

— Ако излезеш, преди да са изтекли пет минути, прости се с живота.

Затвори вратата и направи няколко крачки в коридора. После слезе от шестия етаж тичешком.

10 часът и 30 минути вечерта. Лейтенант Сардуй се намираше в кабинета си и току-що бе загасил лампата, за да се прибере вкъщи и да се опита да надвие поне малко умората, натрупана през деня.

Затвори вратата след себе си и тръгна към асансьора.

След пет минути излезе на улицата. Фолксвагенът му беше на една пряка от сградата.

Половин час по-късно се движеше с шейсет километра в час в посока към Баута, където живееше.

„Времето лети“ — помисли си той.

Да! Времето бяга стремително. Пет години не са нито много, нито малко. Всичко зависи от това, което се нарича живот, какво е направил човек, дали е използувал максимално всяка минута, какво е спечелил и какво е изгубил. От тази гледна точка пет години трябва да са били цяла вечност за Рикардо Виля.

Дали се е променил? Въпросът беше излишен, защото той започна да работи с капитан Рикенес, когато беше изминала вече една година, откакто Бруно предаваше. Не се познаваше с Рикардо, а само с Бруно, който за него представляваше цифри, един нискочестотен сигнал всяка седмица, папка, претъпкана с безкрайно ценни сведения за дейността на контрареволюционерите в Маями.

Това беше Бруно.

Но зад него се криеше един човек, едно лице, една огромна саможертва. Зад него се криеха нечии болезнено изопнати нерви, нечий глас, сърцето на другар, който рискуваше живота си. Зад него стоеше Рикардо Виля, когото никога не беше виждал.

Дори не беше виждал негови снимки. Нито знаеше предишната му история. Системата на споделяне с този, с когото работиш, не предвиждаше той — Сардуй — да знае каквото и да било за миналото на Рикардо Виля. Така ли се казваше в действителност? Дори в това не беше сигурен. За него беше просто Бруно.

Но онзи мъж там, толкова далеч, сам като космонавт в най-отдалечената точка на безмълвното пространство, онзи незнаен боец и той бяха свързани с нещо повече от нискочестотни сигнали: свързваше ги еднаквата вяра в победата, еднаквата любов към земята, която ги беше родила, еднаквата вярност към пролятата кръв, за да се превърне тази земя един ден в прекрасно място, където ще тичат на воля децата на комунизма.

Седмица след седмица беше слушал сигнала по ефира. Като ударите на пулса му, като усещането, че е жив. И ако тези удари замлъкнеха, ако Бруно един ден отдадеше живота си, и той — Родолфо Сардуй — щеше в известен смисъл да умре.

Кръвта ги беше направила братя.

Непреодолимите нишки на червената кръв.

Без да си даде сметка, беше натиснал газта и фолксвагенът летеше стремително по Кинта Авенида.

Сладкото усещане за власт, което почувствува в бара на „Феникс“, изведнъж изчезна. Жесток, леден гняв и безсилие стягаха сърцето на Майки Норманд. Пред него във фоайето на хотела стоеше Чарли Мелтън и му обясняваше, че Сан Хил е мъртъв, а също и жената на Сан Хил, и най-вече Павелчак, всички очарователно пръснати на килима в един апартамент на Парк Авеню, като някогашните кланета в Деня на свети Валентин. И му обясняваше също, че някакво непознато тъпо копеле беше станало свидетел на касапницата и че — о, господи! — беше отмъкнало лентата с изповедта на Сан Хил.

Тънките устни на Норманд трепереха, а белите му като гипс ръце се бяха сгърчили върху облегалките на голямото кресло.

Везните застрашително клоняха в полза на Дюк.

Въпреки страшния спомен от дулото на магнума пред очите му Чарли успя леко да се усмихне.

— Фотографирах го — промълви.

— Какво? — каза бавно Норманд.

— Казвам, че го снимах. Микроникъна, монтиран в моя „Ролекс“, му направи поне десет разкошни моментални снимки.

Чарли покри с ръце лицето си, както го бе направил в апартамента секунди преди Рикардо да излезе с револвера в едната ръка и лентата в другата. И наистина Норманд се убеди, че циферблатът на „Ролекс-GMT“ на Чарли Мелтън сочи към лицето му.

С един скок се изправи.

— Хайде — каза.

И тръгна към изхода, следван от Чарли.

Рикардо прекара в „Сент Мориц он дъ Парк“ само половин час — време, достатъчно, за да вземе куфара си, да върне колата, да плати сметката и да изхвърчи, за да хване такси, което да го закара до летище „Кенеди“.

Пристигна на летището в един без петнадесет, но до шест сутринта нямаше полет за Маями. Какво можеше да направи? Играта беше загрубяла и не бе уместно да остане в Ню Йорк дори минута. А ако наеме кола в Херц и замине за Маями по магистралата? Не, прекалено много изгубено време. Не го привличаше — не можеше да каже защо — и възможността да вземе самолета за кой да е друг град и оттам да отлети за Маями. Ако ония типове, които бяха убили Сан Хил, наистина бяха от ЦРУ, сигурно вече залагаха капана, за да го хванат. Може би най-добре е да направи това, което те биха помислили, че няма да направи: да остане четири часа в Ню Йорк и да отлети в шест сутринта за Маями.

Реши се на този вариант. Купи си билет за самолета в шест и после взе едно yellow cab на паркинга пред летището.

— Накъде? — каза шофьорът.

— Закарайте ме някъде, където да хапна добре.

[1] Въоръжено революционно движение срещу диктатурата на Батиста, ръководено от Фидел Кастро. Б.пр. ↑

[2] Национално революционно движение. Б.пр. ↑

[3] Карлос Прио Сокарлас — президент на Куба от 1948 до 1952 година. Б.пр. ↑

[4] Магазин. Б.пр. ↑

[5] Зайчета — прозвище на сервитьорки в барове. Б.р. ↑

Петък

В два и тридесет през нощта снимките, направени с „Микроникън“ на Чарли Мелтън, бяха поставени в лабораторията на втория етаж в блок 1 на Управлението (Шератън Билдинг). В два и четиридесет и пет вече бяха готови копията за апаратурата за радиоснимки Ай Би Ем на петия етаж. В два и петдесет и пет в бункера на Ленгли получаваха сигнала от Ню Йорк. В три и пет образната памет на „Диджитроникс“ превръщаше получените сигнали в снимки. В три и десет компютърът „Бенсън — Ленер“ търсеше със скорост, по-ниска от 0,03 секунди 1000 кода 0101100011101010010, въз основа на чертите от снимката. В три и двадесет анализаторите от центъра за обработка в ГПЛ (Глобален Профил на Личността) бяха открили досието на Рикардо Виля Солана. В три и двадесет и пет това досие, означено като Confidencial и с цифрите за регион КУБ-12364–3838, постъпваше в апаратурата за радиоснимки Ай Би Ем. В три и тридесет на петия етаж на Шератън получаваха двадесет и шест бързи сигнала, които съответствуваха на двадесет и шестте страници на досието. В три и петдесет негативите бяха проявени. В четири и петнадесет, в един малък кабинет на третия етаж на сградата, предназначен за такива цели, Майки Норманд разглеждаше досието на човека, който бе взел лентата.

Рикардо Виля Солана. В досието, което бяха изпратили от Ленгли, го представяха свързан с антикастристка дейност в Маями и Кий Уест, пропагандатор на най-безкомпромисната фракция на КРД. Но от 1968 бе станал един от най-близките сътрудници на главатаря Хайме Торес. Работеше като преводач на издателство „Дайъмънд енд Майер“ в Маями, специализирано за книги от испански и испано-американски автори. Освен това в печатниците на „Дайъмънд енд Майер“ се издаваше за Флорида вестник „Алерта“ на Густаво Монтес — верен привърженик на Хайме Торес. Останалото — Виля Солана, тридесет и две годишен, метър и деветдесет, коса кестенява, очи пъстри…

Майки Норманд запали една „Тарейтън“ и отново се вгледа в снимките на Рикардо: тези от досието (две за паспорт, направени през 1965), и онези, които му беше направил Чарли с „Микроникън“ — гледаше в обектива (без сам да знае това) с магнум със заглушител в лявата ръка.

Какво правеше тоя Виля Солана в дома на Роберто Сан Хил? Чарли твърдеше, че Сан Хил уверявал него и Павелчак, че не го познава. Тогава?

Но истината беше, че се измъкна с лентата. Трябваше да го намерят. Погледна часовника си: 4 и 20. Дали е още в Ню Йорк или вече е отлетял за Маями?

Вдигна слушалката и помоли телефонистката от малката централа на Шератън да го свърже с летище „Кенеди“. Две минути по-късно беше успял да научи, че до 6 сутринта няма полети за Маями.

— В колко часа излетя последният самолет за Маями, мис? — попита служителката от информацията.

— Момент, моля.

Тя направи справка в разписанието и след половин минута отговори:

— 11 и 40, сър.

— Благодаря!

Затвори и позвъня в дома на Чарли Мелтън. Той вдигна слушалката.

— Норманд се обажда.

Съненият глас на Чарли се оживи.

— Слушам ви.

— В колко часа се измъкна оттам тоя тип?

Чарли Мелтън разполагаше само с десет секунди, за да се събуди напълно, да разбере, че „тоя тип“ беше оня тип, който се измъкна с лентата и че „там“ беше апартаментът на Сан Хил.

— Мисля, че минаваше единайсет.

— Мислиш или си сигурен?

— Е, добре, сигурен съм — каза, без да е много сигурен.

— Добре. Стой до телефона. До десет минути ще ти се обадя. — Норманд затвори, без да се сбогува.

Имаше още една възможност. Позвъни отново на летището и пак поиска да го свържат с информацията за полетите.

— Мис — каза с възможно най-мил и любезен глас, — ще бъдете ли така добра да ме осведомите дали един господин — Рикардо Виля Солана, е взел в 11 и 40 самолета за Маями, Флорида. Знаете ли, аз съм застрахователен агент и… о, това е дълга и отегчителна история. Бихте ли ми помогнали да открия моя клиент?

— Just a minute, please.

Момичето задържа слушалката между рамото и едната си буза и се обади по един от телефоните, които имаше пред себе си в гишето на Нешънъл Еърлайнс. Две минути по-късно говореше с Норманд.

— Господине?

— Да?

— Няма никакъв Рикардо Солана, господине.

— Благодаря, мис.

— На вашите услуги, сър.

Норманд затвори. Сега в играта имаше няколко възможности: първата — Рикардо Виля още да не е напуснал Ню Йорк, а да го направи с полета в 6,00, втората — да напусне Ню Йорк след два-три дни, може би следващата седмица, третата — да е отлетял под чуждо име със самолета в 11 и 40 (макар че, реално погледнато, това беше най-малко вероятно, защото от Парк Авеню до летището имаше не по-малко от час път, а според Чарли Виля беше излязъл от апартамента на Сан Хил след 11), четвъртата — да е отлетял със самолет в друга посока (Орландо, Джексънвил, в края на краищата…), петата — да е отпътувал от Ню Йорк с автобус или кола…

В първия случай всичко беше решено. Достатъчно е да го причакат в шест на летището и сърдечно да го поканят на разходка. Във втория случай работата се усложняваше, защото трябваше да го търсят из цял Ню Йорк и да го намерят, а това нямаше да е лесно без разрешение от Дюк (или от по-високо — от Кеплън) поради огромния брой хора, които трябваше да се вдигнат на крак, и, разбира се, оставаше най-пасивното решение — да го причакат на летището. Ами ако отпътува с „Грейхаунд“ или с кола? В третия и четвъртия случай щеше да се наложи да го търсят в Маями.

Загаси със сила цигарата в алуминиевия пепелник на бюрото.

Добре. Така или иначе, нищо нямаше да изгуби, ако изпрати Чарли на летището и…

Остана втренчен в пепелника. Очите му светнаха, а устните му се разтегнаха в усмивка. Хрумна му една идея… Може би…

Отново позвъни на летището, на информация. Същият женски глас му каза:

— Information, good morning.

— Обажда се човекът, който се интересуваше от полета за Маями в шест сутринта — нарочно говореше припряно. — Виждате ли, не мога да открия моя клиент Рикардо Виля Солана в… Мисля, че ви обясних — става дума за едни застраховки и недвижими имоти… Зная, че ви притеснявам много, но бихте ли ми казали, т.е. би ли било много трудно да се провери дали мистър Виля е резервирал билет за полета в шест за Маями?

— Кажете ми пак името, ако обичате.

— Рикардо Виля Солана. Рикардо, like Richard. With double l, Солана: es, ou, el, ei, en, ei.

— Момент, моля.

Норманд нетърпеливо броеше секундите. Подпря телефона с рамо и запали нова цигара. Дръпна силно два-три пъти.

— Сър?

— Да?

— Точно така, сър. Мистер Ричард Виля Солана — полет номер 505 за Маями, в 6,00 часа.

— Какъв късмет! — каза Норманд.

— Радвам се, че можах да ви услужа — каза момичето.

Ловът беше започнал.

Годините

… и съзнателната му дейност…

Но преди да свърши щастието,

прости се с него, атакувай го,

задръж го в ръце, за да не избяга,

и го раздай, ако надхвърля ръста ти.

Цезар

Маями, Флорида. Добре: „Ричмъндс Хайтс“ на югозапад, „Бискейн Бей“ на изток, „Опа—Лока“ на северозапад… Какво още? В Центъра — „Флейглър“, пресечена от 47-мо Авеню. „Флейглър“ — жизнената артерия в ниската част на града: широка и права улица, осветена нощем от разноцветния огън на луминесцентните надписи. Отляво: Фоум Рабър Сентър, отдясно: Били Темпъл Мотърсайкъл Ко. Отляво: Заеми от 30 до 600 долара (само срещу подпис). Отдясно: Шолц Иншурънс Ейджънси. Отляво: Мастър ъв Маями (Фийчъринг Хай Фиделити). Отдясно — Пийкс: клуб по танци (степ, модерен балет, акробатика, хавайски модерен джаз). Отляво… Банки, застрахователни агенции, погребални бюра, кожарски магазини, кина, барове, заложни къщи, гаражи, железарски магазини, аптеки, ресторанти, фотографски ателиета, дискотеки. Но „Флейглър“ е преди всичко улицата на големите магазини в Маями: „Крес“, „Бърдайнс“, „Бейкърс“, „Ричардс“, „Флейглър“. Кубинските емигранти скитаха денем и нощем по тази чиста и скъпа улица. Очите се разтварят широко. Сърцата бият по-бързо. Устните се отварят, за да изпуснат учудени „Ах“, неволни „Ох“. Носовете се притискат към витрините на Бърдайнс: разкошни кожи, ослепителни дрехи (единични модели), красиви обувки. Светлините сини, зелени, жълти, — които аранжорите умело са поставили тук-таме, правят лачените кожи още по-искрящи, изтръгват фантастични отблясъци от коприните… Зяпането на витрините по „Флейглър“ се е превърнало в едно от малкото развлечения на кубинските емигранти, които не са си намерили работа и още живеят от шестдесетте долара, които им дава всеки месец Центърът за кубински бежанци — кубинците, които се блъскаха в мръсните дупки край реката или край зоната, която някой бе нарекъл — очевидно с черен хумор — Рая. С ръце, потънали в празните джобове, мъжете бавно кръстосваха по „Флейглър“, придружени от бледите си жени. Гледат. Гледат. Очите им се изпълват с грамофони, магнетофони, кухненски прибори, хладилници, огнестрелни оръжия, спортни екипи, машини за миене на съдове, козметика, килими, изкуствени цветя, часовници, мебели, лодки, завеси, палта, играчки, автомобили, перилни препарати, консерви, велосипеди, чанти. Мечтаят за този свят от предмети, създадени за всякакви удобства, за всички вкусове, за всяко време, за всякаква употреба, за всеки каприз. Предмети във всевъзможни цветове, форми и размери. Предмети, направени от пластмаса, стъкло, глина, алуминий, дърво, злато, гипс, сребро, стомана, хром, кожа, платина, калай, вълна, бронз, месинг, каучук. Предмети за китките, за ръцете, за краката, за косата, за лицето, за ушите, за очите, за гърба, за половите органи, за устата. Предмети — чупливи, здрави, вечни, за еднократна употреба, сгъваеми, нечупливи, разтегаеми. Предмети, които да слушаш, да гледаш, да харесваш, да чувствуваш, да миришеш. Предмети, които не само се продават, но също така се наемат, заемат, ипотекират, заменят, продават се на търг или с комисионна. Зад тези, които гледат (докато пръстите докосват на дъното на джобовете оскъдните дребни пари — два-три смачкани долара), минават безшумните бързи автомобили на онези, които купуват. Всякакви марки, всякакви цветове, всякакви цени, всякакви размери. На волана винаги стои някои флоридчанин, чийто подигравателен поглед ще се спре само за секунда на тия гърбове, които се превиват пред витрините, отрупани с неща от първа, втора, трета, четвърта, пета, шеста необходимост.

Маями, Фла. Добре. Улицата на кубинските емигранти (тази, която са превзели, измествайки американците) е 47-ма. Тук се чувствуват като в свои води. За по-малко от две години са процъфтели пошли копия на хаванските магазини от 1958: „Ел Сигло XX“, „Ла Примера де Мураля“, „Ла Каса де лос Трес Сентавос“, „Ла Антигуа Чикита“, „Ла Гран Вия“, „Х. Валес“, „Лос Рейес Магос“, „Ел Осо Бланко“. Кубински гласове, кубински смях, гъсти кубински мустаци, кубински задници — облечени в панталони с телесен цвят, кубински жестове. На 47-ма улица можеш да сваляш мацки, да пиеш една бира, да направиш някой чейндж, да вдигнеш скандал, да пречукаш някой тип, да обереш точките, да вържеш тенекия, да се чифтосаш, да пуснеш клюка, да сложиш рога, да прекараш някого, да вдигнеш стойка. В дискотеките се слушат Олга Гилот, Фернандо Албуерне, Селия Крус. По радиото се чуват киселите коментари на Арталехо, изтърканите вицове на Треспатинес и Нананина. От телевизорите наднича напудреното лице на Норманд Диас. Баровете се изпълват с глъчка и с тракането на заровете на кубилете[1]. Понякога духовете се разгорещяват, думите стават по-хапливи, споменават се майките и не липсва нечий писклив глас, който да налее масло в огъня, и друг, който да каже с помирителен тон: „Кротко, момчета, кротко“. На 47-ма улица кюфтето е заменено с бифтек на филия, пуканките с пръжки, кока-колата с бира. Тук се говори на развален английски. Няма ризи с палми и безлюдни плажове, както по времето, когато Маями принадлежеше на флоридчани. Надничат островърхи обувки, шапчици с перца, шапки тип Ласерие, панталони от груб док, колосани гуаябери[2], златни зъби, шорти с половин номер по-малки (а мъжете обръщат глави, за да извикат: „Майчице, какво ду… е-е-е!“). Въздухът се изпълва с викове, с шумни потупвания по гърба, с подсвирквания. Една разнородна маса, в която се смесват предатели и сутеньори, някогашни госпожички и проститутки от Колон, недоучили доктори и тридесетгодишни контета, привидните поддръжници на Батиста и посредствени певци и политиканти, скитници и наемници, авантюристи и играчи на дребно, невежи и смелчаци, бившата госпожа Перес и любимата на Родригес, зъбати католици и гангстери. Една странна смесица от несполуки и страсти, от надежди и вражди. Една киста на американска земя. Едно гъмжило от организации, които се бият за трохите, хвърлени от правителството. Появяване и изчезване на лидери, които „сега вече ще променят съдбините“. Борба на живот и смърт между старите главатари на вчерашна Куба и новите главатари на „Републиката в изгнание“. Едно „Стани, за да седна“ между две бири и партия домино. Смътно предчувствие, че последната и единствена възможност е потънала сред пясъците на Хирон. Вяра, подхранвана само със седмичните издания на „Патрия“ и програмите на „Гласът“, които вече никой не слуша. Отегчение от живота. Тиха злоба срещу страната, която ги изолира, която ги държи настрана, сякаш са тропическото въплъщение на чумата. И освен това ужасната увереност, че онази госпожа от добро семейство не струва дори колкото един негър, че онзи кавалер с отлична репутация става само за да налива бензин в гаражите на „Коръл Гейбл“. Странна промяна на някогашните ценности, защото Перес Ернандес беше никой в Хавана и сега не поздравява Ернандес Перес, който имаше фабрика за колбаси в Сантяго де лас Вегас. Странна носталгия по типично кубинското. А в съзнанието им — образът на една Куба, за която тъгуват, но която вече не съществува. Вървят нагоре и надолу, по единия и по другия тротоар, мъже и жени без лица, без самоличност. Престорената веселост на „Ей, братче, я дай по една бира за приятелите“ прикрива паническия страх да не си сбъркал пътя, непреодолимото желание отново да си поприказваш с комшиите от съседния балкон, да поиграеш в кръчмата, да попиташ какво е отмъкнал Кастильо, да поиграеш на ези и тура на ъгъла, да научиш какво се знае за мъжа на жената от номер 23, да пуснеш ръка на някоя, да се включиш в джамбурето, да бутнеш нещо на слепия певец, да прогониш махмурлука с китайска супа на „Пласа дел Вапор“, отново да бъдеш Пепе в Хавана, да поиграеш билярд в комарджийниците „Консуладо“, да лъснеш шпагата на „Пила“ или в дома на Тия Неа, да не се репчиш на полицая, за да не ти удари глоба, да поквариш слугинчето, дошло от Камахуани, да се бутнеш сред тълпата на станцията във „Вибора“, да подкупиш съдията, да си имаш бутилка в „Гобернасион“, да удариш хляба в грамажа, да печаташ фалшиви банкноти, да пренасяш контрабанда през митницата, да пиеш бира „Атуей“, да танцуваш в казиното, да гребеш в Мирамар, да пазаруваш в „Ел Енканто“, да играеш бинго в „Тропикана“, да четеш „Смелият кавалер“, да си купуваш билети от лотарията, да гледаш секс-филми в кино „Капитолио“, да флиртуваш на „Галиано“, да мамиш селяните, да крадеш кокошки, да правиш сделки, да ходиш във „Ведадо Тенис“.

Маями, Фла. Добре. Смесица на нравите в кварталите Легайпон, Лас Ягуас и Лос Поситос с тези от хаванските Нуево Ведадо, Мирамар и Билтмор. Напразни надежди, лоши сънища, отмъщения, помирения, мошеничества, машинации, големи приказки, лъжи, перчене на дребно, добра плячка, провалени сделки и страх. И в центъра на вихрушката от листове, пропити от омраза, текат всеки месец мастилени реки, за да съобщят, че се е появил подходящ човек, новият лидер, истинският предводител, дългоочакваният главатар, смелият пълководец, неподкупният вожд, богоизбраният водач. И безредната маса от емигранти се раздвижва, за миг (месец, седмица, може би ден) се възраждат надеждите за победоносно завръщане. Но надеждите се стопяват, човекът изчезва и всичко продължава по старому: същата ожесточена борба между групите, старите обиди и доноси, все същото съперничество между фракции, групировки, бойни групи, бригади, секти. И всичко това потъва в среднощни изстрели.

Добре. Маями, Флорида. Пристигнах тук на 12 март 1964 след почти едноседмично плаване на произвола на вълните в лодка, дълга петнадесет фута.

Три дни след стачката през април 1957 напуснах дома и зарязах работата си. Старият ми даде сто песос и така се сдобих с малка стаичка в един пансион на улица „Бенхумеда“. Така успях да се спася. Много от другарите от нашата група бяха загинали, други потърсиха убежище и само няколко успяха да стигнат до Сиера Маестра. В Хавана останахме по-малко от пет в тесния полицейски обръч.

Лавастида нареди нещата така, че да мога да избягам. Беше единствената ми алтернатива. Един вторник ми каза, че идния петък ще тръгнем за Сантяго де Куба с колата на баща му. Щяхме да носим малка пратка швейцарски часовници и мостри плат. Уж че отиваме да продадем часовниците и тъканите на полските търговци на дребно в Сантяго, Олгин и Тунас.

Същата вечер позвъних на Йоланда. Определихме си среща в парка „Сан Мариано“, както обикновено.

Срещнахме се в осем вечерта.

6 часът вечерта.

— Какво?

Наведох се леко към нея, за да я чувам.

— Дали отдавна не си ходил там — каза тя, като се опитваше да надвика оглушителния шум.

— Във Фоменто ли? — почти изкрещях. — Не, отдавна.

— Е … иди… път…

Вятърът и шумът на мотора погълнаха последните й думи. Сега тя се усмихваше, аз кимнах в съгласие, без да знам всъщност какво ми беше казала.

В продължение на няколко минути се правих, че търся на небето ятото чайки, което миг преди това кръжеше над лодката. Слънцето докосваше линията на хоризонта. Без да има защо, направих с ръце козирка над очите си. Небето беше червено и пусто.

Погледнах я. Тя гледаше залеза.

5 часът и 10 минути следобед.

— Радвам се, че те срещнах.

Плъзна изящната си ръка по пясъка, пръстите оставиха пет еднакви бразди.

— И аз — казах, загледан в ръката й, която изведнъж беше спряла.

Внезапно я вдигна и притисна към главата си шапчицата от син брезент, която вятърът за малко не отнесе. Започна сложна операция, за да напъха в нея няколко непокорни кичура кестенява коса, докато аз — за пръв път след толкова време — я наблюдавах внимателно.

— Колко? Пет години. „Незабравка“ — така наричат в Пинар дел Рио храста, на който цъфтят тези лилави цветя.

— Какво е това? — попитах.

— Цвят от незабравка.

Бяхме седнали в малкия парк „Сан Мариано“, на десет преки от училище „Едисон“. Нощта беше паднала. Виолетовото цвете спеше върху страниците на учебника й по физика — III част. Беше ми го показала може би за да мога да произнасям името му: „Не-за-брав-ка“, „незабравка“.

Не беше лесно. В началото, когато я изпращах до тях, отклоняваше непрестанните ми настойчиви покани за кино.

Бях се запознал с нея в кръчмицата на Луис Естевес, в която се мъкнеше цялата тумба от „Едисон“, за да яде плодов сладолед.

„Как се казваш?“

„Лукреция Борджия“ — ми каза, докато се наслаждаваше на сладоледа, мисля, че от тамариндо.

„Аз съм Попей Моряка[3], много ми е приятно.“

Вървях с нея две преки.

„Тук някъде ли живееш?“

„Да, недалеч“

— Онзи път — казах й сега — не пожела да ми кажеш как се казваш.

— Но аз знаех ти как се казваш.

— Знаеше ли? Откъде?

— Знаех, знаех.

— Какво е това „Знаех, знаех“?

Тя се засмя:

— Бяха ми донесли моите шпиони, момчето ми.

Засмяхме се и двамата.

И най-после я целунах. Една недодялана, задушаваща, влажна целувка, докато учебникът по физика се търкаля по тревата, а ръцете ми търсят през блузата малките й гърди.

5 часът и 25 минути следобед.

Когато завърши сложната операция, малката шапка беше добре натъкмена на главата и по челото й вече не падаха вихрушки от кестеняви коси. Сложи си внимателно тъмните очила и ме погледна. Усмихна се.

— Остаряла ли съм?

— Същата си — промълвих.

— Да не преувеличаваме.

Остана няколко секунди загледана в мен през опушените стъкла, но усмивката започна да изчезва от устните й. Те отново се свиха.

Пак погледнах морето. Гребнах шепа пясък и го оставих да се процежда между пръстите ми.

— Ожени ли се? — попитах, загледан в купчинката златен прах, който се образуваше под ръката ми.

Чу се глухият шум на туристическата лодка от Бакуранао, която бавно се приближаваше към кея.

По-добре ми разкажи за себе си — отвърна тя.

„Няма кой знае какво за разказване — каза тя. — На осемнайсет години съм, уча в института, родена съм във Фоменто…“

Аз се изсмях.

„Невъзможно.“

„Кое?“ — попита тя.

„Аз също съм роден във Фоменто. Дойдох в Хавана много малък.“

Тя се засмя. Хвърли вафлената кофичка. Аз побързах да й подам кърпата си, за да си избърше пръстите.

„Може ли да те изпратя до вас?“

„До ъгъла.“

„Къде живееш?“

„На ъгъла на «Акоста» и «Хуан Делгадо.»«

»А аз на «Ередия» и «Либертад.»«

»Далеко е.“

„Няма значение. Ще те изпратя до вас“ — й казах.

7 часът вечерта.

Какво е това? — извиках на стареца, който караше лодката.

Обърна към мен зачервеното си от залязващото слънце лице. Не се безпокойте… имам опит…

Погледнах към нея и двамата се усмихнахме. Отново се обърнах към стареца:

— Ей, питах ви какво е онова, което се вижда там.

— А, това са корали — отвърна старецът, този път без да се обръща. — Не се безпокойте, няма да се блъснем.

Бяха сенки със сложна структура, които се издигаха до повърхността на водата. Наподобяваха туловището на потънал кораб.

— Това са корали — казах, сякаш тя не беше чула стареца.

Духаше силен сух вятър. Тя започна да връзва върху брезентовата си шапчица кърпа с ярки цветове. Вдигнала ръце, гърдите й за миг потръпнаха под блузата. Завърза кърпата под брадичката си. Свободните краища се полюшваха от вятъра и нежно удряха лицето й. Чертите й започнаха да изчезват, да се смекчават сред сенките на залеза. Слънцето се скри напълно.

Озаряваше ни само лекият отблясък, който изплува от хоризонта.

— Ще се връщаме ли? — промълвих, като се наведох почти до лицето й.

Тя не ме чу.

— Приятел, ще се прибираме вече — извиках на стареца. — Няма смисъл да стоим повече, нищо не се вижда.

Не зная защо го казах. Освен морето, залеза и далечния бряг, на който вече блещукаха светлинки, какво друго трябваше да видим?

Лодката уморено започна да се завърта, докато опря в брега предната си част.

Тя стоеше все така неподвижна и гледаше морето. Беглото видение на щръкналите й гърди не изчезваше от паметта ми.

— Обичаш ли морето? — прошепнах в ухото й, съзнавайки, че казвам нещо глупаво.

Рязко обърна лицето си към мен. Няколко секунди устните ни бяха съвсем близко.

„Да“ — каза, но не я чух. Видях само едва доловимото движение на устните й и изведнъж до мен дойде както някога сладкият й дъх.

„Обичам морето.“

— Passport? — ми казва служителят от отдел „Емигранти“.

Усмихвам се. Имам петдневна брада, изгорял съм от слънцето. Никой ли не му е обяснил, че съм избягал от Куба с малка речна лодка, че за малко да умра от жажда в Карибско море, че ме е прибрал катер от бреговата охрана на US Navy?[4] Или може би е трябвало да избягам с паспорта си?

— Sorry[5] — казва мъжът.

Тоя тип е само за реклама на бира: червендалесто лице, бели коси и як като бик. Казва, че съжалява. За какво съжалява? За това, че съм дошъл в Съединените щати, или за приключението ми във водите на залива, които гъмжат от акули?

Гледа ме със симпатия. Ако не греша, извинява се за глупостта си.

Как е възможно един корабокрушенец да има паспорт? Изважда някакво бяло картонче от една металическа кутия.

Обяснява ми, че това е лична карта. Започва да го попълва с главни букви според инструкциите.

— Име и презиме?

— Рикардо Виля.

— Фамилия?

— Солана.

— С едно „л“?

— Да! С едно!

— Адресът ви в Съединените щати?

Адрес в Съединените щати? Какъв адрес мога да посоча? Казвам му, че нямам роднини в САЩ.

— Приятели?

Приятели? Не, нито един.

Служителят не трепва. Много хора идват в Съединените щати без да имат ни най-малка представа къде отиват да живеят. Аз поне съм млад и говоря добре английски. Мисля, че това му минава през ума, защото ми намига.

— Добре, мистер Виля. Имате ли пари?

Пари? Да, успях да измъкна от Куба триста долара.

Половин час по-късно, с личната карта в ръка, излизам от „Имигранти“. На следващия ден трябва да се представя в Центъра за кубински бежанци (написали са ми адреса) и да поискам удостоверението ми на емигрант, което ще ми даде право на шестдесет долара месечно, фактура и… Какво друго? Нищо друго, мисля.

Сега важното е да се обръсна, да се изкъпя, да си купя някакви дрехи и да потърся евтин хотел. Тръгвам по 26-та улица. Никой не ме поглежда въпреки вида ми. Разбира се, дрехите ми не са скъсани, само малко измачкани. Сигурно наблизо има бръснарница.

Три преки по-надолу „Карлс Барбър Шоп“. Влизам. Има три стола, но само един от тях е зает.

— Заповядайте, господине — казва на английски с мексикански акцент един бръснар с безупречно бяла престилка, плешив и с гъсти черни мустаци.

— Подстригване и избръсване — казвам на испански, за да проверя.

Поглежда ме сякаш малко разочаровано. Сигурно някой кубинец му е длъжник. Откъде да знам.

— Мексиканец? — питам, докато връзва на врата ми бяла колосана кърпа.

— Yes, sir.

Отговори ми на английски, което е явен признак, че не иска да разговаря много с мен. Не се предавам.

— Търся някой евтин хотел — казвам, докато той малко рязко накланя стола напред.

— Тук наоколо няма — отговаря, вече на испански.

Започнал е да ми насапунисва брадата. Омайна миризма на шоколадов каймак (ако е уместен изразът).

— Няма нужда да е наблизо. Все едно къде е.

Прекалено дълго натърква лицето ми със сапуна.

Затварям очи.

— Има един доста добър на 47-ма улица. „Силвия“.

Гласът, който чувам, не е на мексиканския бръснар. Това е кубински глас. Отварям очи, обръщам глава и виждам човека, който го е казал — стареца от съседния стол, когото току-що са избръснали.

— Благодаря — казвам. — Далеко ли е оттук?

— Немного — отвръща човекът.

Прави ми някаква гримаса:

— Сега ли пристигате?

— Снощи.

— През Испания или през Мексико?

— С лодка.

Изсвирва.

— Тежко ли беше?

— Доста.

Бръснарят употреби четиридесет минути, за да ме избръсне и подстриже. Старецът отдавна беше свършил, но го видях, че сяда да пуши на един стол в чакалнята. Очевидно искаше да говорим.

— Колко? — казвам на мексиканеца и се поглеждам в огледалото.

— Три и осемдесет, plus tax[6], господине.

— Всичко колко?

— Четири долара.

Дадох му точно четири долара. Носех моите триста в малък кожен портфейл.

Не ми благодари.

Старецът стана и двамата излязохме на 26-та улица. Тръгнахме по посока на движението.

— Вие в тая посока ли сте? — попитах го.

— Аха.

За да задоволя любопитството му, трябваше да му разкажа приключението си. Обясних, че съм тръгнал през нощта от плажа Варадеро с лодка с извънбордов мотор. Гребах, докато силите ми се изчерпаха. Когато реших, че съм се отдалечил достатъчно от брега, включих мотора. Плавах два дни благодарение на допълнителния бензинов резервоар, който предвидливо бях взел със себе си. На третия ден горивото свърши и аз останах на произвола на вълните. На четвъртия ден свърших водата. През нощта близо до Андрос ме прибра катер от бреговата охрана на американския флот. Спах в ареста. На петия ден сутринта ме разпитваха във ФБР и ми направиха снимки. На шестия ден ме пуснаха на свобода (след като се убедиха, че съм solvent[7], защото имах триста долара). На седмия ден не можах да постъпя както е постъпил бог (да почина) — трябваше да се явя, така ме уведомиха в полицията, в отдел „Емигранти“.

— Днес е седмият ден.

— Виждам — отвърна. — А къде спахте шестия ден?

— В един парк — усмихнах се в отговор.

Минахме още няколко преки.

— Тук можете да вземете рейса до 14-та улица, а там…

— Ще отида с такси.

Подаде ми ръка, каза, че се казва Ернесто Травиесо и че е дошъл в Маями през 1960. Не ми обясни от какво живее, но съдейки по дрехите, нещата му вървяха добре.

— Рикардо Виля Солана — му казах. — Вече знаете къде да ме намерите — хотел „Силвия“, ако има стаи.

Чаках я всеки ден пред института. Позволяваше ми да я изпратя до бар „Виктория“, на една пряка от дома й, но не искаше да спрем, за да си поговорим. Нито да отидем на кино.

Първото ни бягство беше онова в парка „Сан Мариано“. (Лилавата „незабравка“, учебникът по физика — III част, дългата жадна целувка…) От този ден се виждахме почти всяка вечер. Сега бъркам местата и датите, но мисля, че за пръв път отидох у тях през май 1956.

Мисля, че се обичахме. Но не се познавахме. Трябваше да избухне стачката в гимназиите във Вибора[8], за да разбера коя всъщност е тя и тя да разбере кой всъщност съм аз.

Беше вторник. И макар че е минало толкова време, не мога да забравя, че беше вторник, 17 ноември, защото на този ден навърших 19 години.

Беше създаден Стачен комитет и „26 юли“ назначи по един пълномощник за всяка гимназия. На мен ми се падна да отида като представител на „Едисон“ на едно събрание, което щеше да се състои в дома на Папо Молина от училище „Маристас“. (Папо Молина беше измъчван и убит през 1958, на Бъдни вечер).

Обадих се на Йоланда и й дадох някакво необосновано извинение, като се има предвид, че имах рожден ден. Но ми повярва. Не помня добре, но мисля, че й казах, че трябва да посетя кръстницата ми Марго, която е много болна. (Между другото кръстницата ми се радваше на отлично здраве въпреки седемдесет и петте си години.)

В осем вечерта бях пред номер 179 на улица „Хуан Бруно Саяс“, където живееше Папо Малина. Почуках на вратата.

И двамата щяхме да извикаме от учудване. Отвори ми Йоланда.

5 часът и 30 минути следобед.

Лодката продължи да се приближава към кея.

— Омъжи ли се, Йоланда? — попитах отново, докато изтърсвах пясъка, който беше полепнал по дланите ми.

Не можех да видя очите й зад опушените стъкла, но знаех, че ме гледа съсредоточено.

— Да, омъжих се.

Опря ръце на пясъка, стана и отиде до брега. Вдигна полата си над колената и навлезе няколко крачки във водата. Бедрата й бяха бронзови и заоблени. Станах, събух си гуменките и тръгнах към водата. Съвсем наблизо видях червеникаво парченце от раковина. Взех го.

— Хайде — каза.

Взех си ризата и люлеейки обувките в ръка, тръгнах до нея към кея.

— С колко години съм по-голям от теб? — попитах.

Почаках няколко секунди, докато се правех, че с особено внимание разглеждам блестящото парченце от черупка.

— Аз съм на двадесет и пет години. Това искаше да разбереш, нали? А ти — на двадесет и шест. Така ли е?

Не я погледнах. Запратих парченцето черупка във водата. Излезе на брега и започна да изстисква мокрия край на полата си.

— Да направим едно кръгче с лодката, а? — казах.

Изтърси пясъка от краката си и обу гумените чехли.

От онзи вторник вече не криехме един от друг революционната си дейност. Разбира се, продължихме да работим в различни групи, а понякога, щом ме помолеше, я придружавах, когато носеше бонове в института в Хавана или в Марианао. Тя никога не участвуваше в акциите, които аз трябваше да осъществя. Нашето беше друго: по-рисковано, по-опасно. Само веднъж скри в дома си две бомби. Същите бомби, които вдигнаха във въздуха Централата на Телефонната компания в Сантос Суарес[9].

Аз бях завършил гимназия през септември същата година (1956), но не бях постъпил в университета. Трябваше да работя и благодарение на родителите ми се сдобих с работа за 100 песос месечно като помощник при продажбите в акционерното дружество „Реклама на транспорта“.

Йоланда и аз правехме планове. Кой не ги прави, когато е млад? Искахме да се оженим, да имаме деца, да бъдем щастливи. Но кой не мечтае да се ожени, да има деца, да е щастлив? По-късно щяхме да разберем, че щастието е само едно от лицата на живота, като страданието или като изпълнения дълг. Щастието, такова, както си го представяхме тогава, не съществува.

7 часът и 20 минути вечерта.

Вече беше мръкнало, когато лодката започна сложната маневра по акостирането. Скочих на кея и й помогнах да излезе.

— Приятел — каза старецът, когато се канехме да си тръгнем, — пет песос.

Йоланда и аз се спогледахме и се засмяхме.

— Това е животът — каза тя.

Извадих от джоба на ризата банкнота от пет песос и я подадох на стареца.

Отново тръгнахме в полумрака по кея, като стъпвахме внимателно по разнебитените влажни дъски.

Там горе светеше неясната луна, изрязана в нощта. Вървяхме по пясъка, който беше запазил топлината на слънцето. В далечината примигваха светлините на ресторанта в Бакуранао. Плажът беше пуст. Спрях внезапно и хванах Йоланда през кръста. Притеглих я нежно към себе си и я прегърнах. Ръцете й останаха отпуснати покрай тялото. Гледаше надолу.

— Пусни ме — промълви.

Приближих устни към нейните, но тя отдръпна лицето си.

— Моля ти се, недей.

Луната се скри зад гъсти тъмни облаци. Останахме един срещу друг, а над нас — нощта.

— Хайде — каза.

Отдръпнах ръцете си и се разделихме. Тръгнахме към ресторанта.

В „Силвия“ имаше стаи. Собственикът се оказа кубинец, достатъчно голям хитрец, за да измъкне навреме парите си след 1959. Трябваше да предплатя за една седмица: 56 долара, по 8 долара на ден.

Хотелът се оказа доста отдалечен от центъра, малък и съвсем неудобен. Но цената не бе прекомерна. Дадоха ми стая на втория етаж (хотелът разполагаше с 30 стаи, но моята се перчеше с номер 209). Съвсем малка със стени, облепени с кремави тапети, малко легло, стол, параван от алуминий, нощна масичка също от алуминий и неонова лампа над леглото. Единственото украшение бе в позлатена рамка с репродукция на картината на Ремингтън „Ограбването на товарен влак“.

Направих малък баланс на финансите си: оставаха ми 210 долара. Не беше много, но поне нямаше да се притеснявам за наема през следващата седмица. Трябваше да си купя и малко дрехи, да отида в Центъра за кубински бежанци, а после да си потърся работа.

Самият собственик ми посочи най-близкото място, където можех да хапна доста добре и на относително достъпна цена: ресторант „Хонконг“ на 47-ма улица и Второ Авеню, на пет преки от хотела.

Беше дванадесет часът на обяд и бях огладнял. Но реших първо да отида да си купя някакви дрехи.

Недалеч открих едно магазинче на поляци, претъпкано с анораци и бански, плажни шапки и чадъри. След безкрайно дълго пазарене се сдобих с два панталона, три ризи, бельо, чорапи, чифт обувки с гумени подметки, едно куфарче, един пуловер и едно карирано спортно сако (малко демоде) за по-малко от петдесет долара. Върнах се в „Силвия“, качих се в стаята и се преоблякох. Храната в „Хонконг“ беше доста лоша, но евтина. Обядвах (пържен ориз, задушено по китайски и една бира) за три долара.

Върнах се отново в „Силвия“ и седнах на едното от двете стари канапета във фоайето, за да прелистя един не по-малко стар брой на „The Miami News“. Потърсих в обявите някоя подходяща за мен работа, макар че, честно казано, подхождаше ми каквото и да е, имайки предвид, че от капитала ми останаха едва сто и петдесет долара.

Беше почти четири следобед. Фоайето беше празно, а зад плота на рецепцията шумно се прозяваше собственикът Феликс Мартинес. Особен тип. Приличаше повече на испанец, отколкото на кубинец: розови бузи, сламена коса, светли очи. Оставих вестника там, откъдето го бях взел (т.е. на килима), и се приближих към мъжа.

Сутринта точно до клетките за ключовете бях видял снимка на Кенеди, а до нея — надпис на английски и испански: Не се интересуваме от политика. Нашето желание е да Ви обслужим. Облакътих се на плота и го попитах:

— Можете ли да направите за мен едно изключение?

Погледна ме неразбиращо. Усмихнах се и му посочих надписа:

— Когато човек търси работа в Маями, не може да не говори за политика. Не мислите ли? — казах.

Запали цигара, за да се разсее, а после безизразните му сини очи ме погледнаха. На колко ли е години? Може би към петдесет, ако се съди по торбичките, образувани под скулите.

— Искате ли един съвет? — каза ми бавно.

— Разбира се — отвърнах.

— Недейте да работите с кубинци. Работете с американци.

— Защо го казвате?

— Аз си знам работата — отговори.

— Вие не сте ли кубинец?

— Бях — каза. — Минало… Как беше?

— Минало свършено…

— Сега съм американец.

— Виждам.

Почувствувах желание да пуша, но кутията „Кемил“, която ми бяха подарили в полицията, се беше свършила.

— Откога сте в Съединените щати?

— От 1959. Отидох си оттам през юни.

— И защо ме съветвате да работя само с янки?

Погледна ме сурово.

— Аз не ви казах „янки“, приятелче. Казах ви американци. Не е едно и също. Е, а вие кога дойдохте? Предполагам, че няма и два дни.

— Именно: два-три дни.

— Недостатъчно време, за да говорите лошо по адрес на американците. Тук много хора го правят. Неблагодарници. Ако бях Джонсън, знаете ли какво щях да направя? Да говориш лошо по наш адрес след всичко, което сме направили за теб? Айде — шут, в Куба.

Тръсна глава.

— Това е. Ето защо не искам да говоря за политика.

— Разбирам — казах.

Загаси цигарата в кристалния пепелник на плота.

— Имате ли роднини тук? — ме попита.

— Нито един.

— А приятели?

— Същото ме попита и оня от служба „Емигранти“. Познати — да. Хора, които са дошли преди. Но не и приятели. Нямам намерение да им се обаждам.

— Съвсем правилно — ми каза мъжът. — Знаете ли? Ще се учудите, когато разберете колко бързо хората тук губят паметта си. Никой за никого не иска да си спомни. Обзалагам се, че ако се обадите на някой от тези познати, ще се покрие.

— Най-вероятно — казах.

— Сигурно — уточни.

Поговорихме си още половин час. Поразпитах за групите, действуващи в Маями.

— Много мошеници, много нахалници, много търтеи. Истински мъже — малко. Това е истината. Събират се в хотел „Мак Алистър“, дават банкети, обещават и нищо. Мене ми е все едно, в крайна сметка. Аз не мисля да се връщам, дори ако мулатът с жерава стане отново президент[10]. Мястото ми е тук — в Съединените щати.

— Но не всички групи са еднакви. Аз поне така мисля — възразих. — Сигурно има някоя с по-солидни връзки в правителството.

— Всички казват, че вратите на Белия дом са отворени за тях. Всички се срещат с адмирали, обядват с висши служители, спят с дъщерята на шефа на ЦРУ… Дрън-дрън. Според мен единственият, който държи нещо по-реално в ръцете си, е куцият Оросман, знаете го, от НРД.

— НРД?

— Национално революционно движение. Приказват малко, но вършат много. Харесвам такива хора.

— Къде мога да го намеря?

Мъжът се усмихна.

— Ей, много сте се разбързали.

— Наистина бързам — казах.

Замълчах за малко.

— Не е лесно да се срещнеш с куция. Има ресторант близо до Лъмъс Парк, на „Оушън Драйв“, Маями Бийч.

— Познавате ли го?

— Бегло — отговори мъжът уклончиво.

— Достатъчно ли, за да?…

— Не — сряза ме. — Не е достатъчно.

Млъкнах за малко. Сведох очи, а после направих отчаяна гримаса.

Случайността или съдбата? Нито едното, нито другото: просто животът. Той ни раздели през април 1958. Аз отидох в Сиера Маестра, а три месеца по-късно Йоланда замина за Венецуела. Не узнахме нищо един за друг до онзи следобед през септември 1959. Не помня къде се срещнахме. Мисля, че беше пред кино „Радиосентро“. Но помня как сълзите й се стичаха по брадата ми, а пръстите й се вкопчиха в масленозелената ми униформа. Тя дошла от Венецуела през април и ме търсила упорито. Не знаела, че през март се бях оженил за едно момиче от Пласетас, с което се запознах в Сиера край Хибара-Ирмина. И до днес не мога да си обясня защо се оженихме. Бракът ни продължи малко повече от година. Разделихме се, както обикновено го правехме в Сиера преди бой, със стискане на ръцете и тъжен поглед.

— Ожених се — казах.

Лицето й не се промени.

— Радвам се.

Замълчах. Поканих я да пийнем нещо, но тя не прие.

Отиде си и повече не се видяхме до 1963, в Бакуранао.

5 часът и 35 минути следобед.

Лодката се приближаваше към нас. Чайки прехвърчаха над пенестата следа, кацаха по вълните, пищяха, леко размахваха крила. Запалих цигара и хвърлих кибритената клечка в зеленикавата вода около подпорите на кея. Погледнах небето. Престорих се, че не забелязвам как тя ме гледа с любопитство. Извадих кърпата. Не я употребих за нищо. Внимателно я сгънах и отново я прибрах.

Лодката се удари в кея, който потръпна. Зад кормилото се изправи старец с таке и къси панталони.

— Работя само до пет часа — вдигна глава към нас.

Тя ме погледна отчаяно, а аз вдигнах рамене. Започна да удря с чехъла си по дъските. Вятърът развяваше косата й, която отново се беше изплъзнала на вълнисти кестеняви кичури изпод брезентовата шапка. Усмихна се. Свали си очилата, приближи се до ръба на кея и ги подаде на стареца, който я погледна неразбиращо, докато се опитваше да запази равновесие на кърмата на лодката, която леко се поклащаше:

— Какво има, момиче?

— Подарявам ви ги за спомен, а вие ще ни подарите за спомен една малка разходка.

Старецът ме погледна и аз успях само да се усмихна глупаво.

— Нали? — каза тя.

Старецът потърка чело с опакото на ръката. Изведнъж, без да поглежда Йоланда, протегна към очилата ръка с груби пръсти, взе ги и бързо ги скри под такето.

— Хайде — подкани той.

7 часът и 30 минути вечерта.

Сега вървяхме по тревата, един до друг, смълчани. Изведнъж усетих ръката й, която докосна за миг моята и после нежно я задържа. — Ела — спря се тя.

Луната отново се бе показала, този път малко по-високо и с жълтеникав ореол наоколо.

— Няма ли да отидем на ресторант? — попитах.

— Не. Отиваме в моето бунгало.

7 часът и 45 минути вечерта.

— Не се притеснявай — каза, опипвайки стената, за да намери ключа на лампата. — Имам нещо за ядене. — Запали светлината и влязох в единственото помещение в бунгалото. Леглото не беше оправено и върху него имаше разхвърляно бельо, което Йоланда събра и скри в един куфар.

Затворих вратата и седнах на леглото. Запалих цигара. Тя извади от един малък шкаф електрически котлон.

— Да ти помогна ли? — казах.

— Не сега — каза и постави котлона на нощната масичка.

Тръснах пепелта от цигарата си на пода. Погледна ме за миг.

— Не си се оженил отново, нали?

Поклатих глава отрицателно.

— Така и предполагах.

— Защо?

— Присъщо е — каза и посочи пепелта на пода — на ергените.

— Извинявай, сигурно искаш да кажеш — на заклетите ергени.

— Заклет ерген на двадесет и шест?

— Един потъващ кораб — казах усмихнат.

— Е, щом казваш.

Извади от шкафа найлонова торбичка, пълна с яйца, и малък тиган, а после кутия содени бисквити и две бутилки вино.

— Включи котлона, ако обичаш.

Наведох се над масичката с шнура в ръка, за да потърся контакта.

— Ей там, до крака на леглото — каза. — Ще направим бъркани яйца, ако искаш. Мазнината ни е малко.

Изминаха още три дни, преди да се запозная с Тони Менендес — човекът, който щеше да ми разчисти пътя към куция Оросман. Последваха три дълги скучни дни, които прекарах различно. Отидох в Центъра за кубински бежанци (Първо Авеню и 5-та улица). Ваксинираха ме против полиомиелит, направиха ми снимка, обещаха ми waiver[11] за след две седмици, връчиха ми синьо картонче за фактурата от магазина на 26-та улица и 23-та, а Червеният кръст ми подари една кутийка с памук, аспирин, самобръсначка за еднократна употреба и лейкопласти. Несъмнено най-важен беше чекът за шестдесет долара.

Бях чел усърдно „Маями Херълд“ и „Маями Нюз“, но в обявите нямаше нито една подходяща за мен работа.

Беше петък. Изминаха шест дни от идването ми в Маями. В осем вечерта, след като вечерях в „Хонконг“ (между другото, вече ми писна от китайска храна), седнах във фоайето на хотела да изпуша една цигара. Не бях разговарял повече със собственика. Ограничавахме се с взаимни поздрави.

След половин час се появи един мъж.

Около двадесет и пет годишен, висок, приятен и облечен елегантно. Издаваше лек аромат на хубав одеколон и пушеше пурета с черен пръстен и пластмасов мундщук. Десет минути преди да влезе в хотела, бях чул откъм улицата дрезгаво хриптене от мотор на спортна кола.

Седна срещу мен и започна да прелиства един брой от списанието за автомобилизъм „Уорм Роуд“.

Късметът ми бе двоен, защото ми поиска огънче и защото ми хрумна да му кажа на английски, че в „Маями Херълд“ е обявено едно ферари само за три хиляди долара. Думите се оказаха магически. Той, разбира се, не беше чел колонките с обяви така внимателно като мен през последните три дни. Но очевидно бях докоснал сърцето му, което сигурно работеше като форсиран мотор V—8.

— Наистина ли? — ми каза с особен интерес.

— Вчера го прочетох.

— Само три хиляди?

Върна ми кибрита и седна на канапето до мен.

— Кубинец? — каза.

— Да — отговорих на испански.

— И аз.

Протегна ръка:

— Тони.

— Рикардо.

— Откога си тук?

Беше започнал на „ти“ и реших, че е уместно и аз да направя същото.

— Няма и седмица.

— Как дойде?

Усмихнах се:

— По море. Приспособих за една лодка мотор от „Шевролет“ и… така. Ето ме тук.

— От „Шеви“?

— Аха.

— Кой модел?

— Петдесет и шеста.

Аз разбирах нещо от техника, но не толкова, колкото се опитвах да му покажа. Това за мотора от „Шевролет“, разбира се, беше измишльотина. Но той лапна въдицата.

Периодически поглеждаше часовника си. Аз се опитвах да поддържам разговора и преминах от делкото към Индианаполис, от Льо Манс към оня случай, когато Фанхио не можа да се състезава в Хавана, защото го отвлякоха. Бяхме разговаряли повече от час, когато той неочаквано каза:

— Няма да дойде. Да върви по дяволите.

Погледнах го малко учуден. Усмихна се и се почувствува задължен да ми обясни, че става дума за „едно маце“, което му беше вързало тенекия.

— Често идвам тук — каза ми поверително. — Мартинес не обича да идват в хотела му, за да правят любов, но аз добре му плащам, по дяволите.

Замълча.

— Ще пийнем ли нещо? — каза най-сетне.

— Съжалявам. Нямам пари за пиене. Още не съм си намерил работа.

— Аз черпя.

— Щом е така…

Четири скорости, три литра на километър, 220 на магистрала… Ако във вените на хората течеше не кръв, а нещо друго, то в Тони Мендес (това беше презимето му) течеше бензин с високо октаново число.

Справихме се с почти три бутилки джин в едно барче на Маями Бийч. Тони се напи. Аз пих по-бавно, за да не изгубя напълно бистрия ум.

Когато беше „готов“, му припомних, че нямам работа.

— Остави т’ва на мене, братче — ми каза с издут от алкохола език.

Обясни ми, доколкото можа, че баща му продава коли на старо.

— Ш’те уредъ добре.

Трябваше да го отнеса до колата и да карам аз. На всеки ъгъл го питах, страхувах се да не ни спре полицията и да ме хване, че карам без книжка. Пристигнахме в „Силвия“. Събудих Мартинес и го накарах да качим Тони в моята стая.

Трябваше да прекарам нощта седнал на стол, да го слушам как хърка и тихичко мърмори.

За щастие на следващата сутрин продължаваше да е така любезен, както по време на пиянството. И не забрави обещанието си. Отново ми каза:

— Ще те уредя добре, кубинец.

4 часът и 10 минути следобед.

Приближих се. Трябваше да е тя. Беше седнала на пясъка, прегърнала с ръце свитите си крака и опряла брадичка на коленете.

— Йоланда.

Обърна се бавно.

Повдигна с върха на пръстите си големите опушени очила и ме погледна. Изправи се с един скок. Остана така, без да знае какво да направи, с очилата в ръка.

— Рикардо — каза.

Увисна на врата ми.

Останахме прегърнати дълго, без да говорим. Бавно се отдели от мен. Очилата й паднаха на пясъка. Наведохме се едновременно да ги вдигнем и леко се докоснахме.

— Рикардо — промълви смутена. — Рикардо.

8 часът и 5 минути вечерта.

Сипа бърканите яйца в картонени чинии и тръгна към банята.

— Моля ти се, прибери котлона в шкафа и отвори една бутилка. Ще взема душ за пет минутки.

Когато вратата на банята се затвори, запалих цигара. Побързах да прибера котлона на горния рафт на шкафа. Взех нож и започнах да отварям бутилка вино.

Оставих я върху нощната масичка и седнах на леглото.

— Може ли да те попитам нещо? — казах високо.

Отвътре се чу гласът й, заглушен от шума на водата.

— Какво?

— Дали може да те попитам нещо? — казах по-високо.

— Може.

Станах и отидох до вратата.

— Защо не си дошла с мъжа си?

— Какво?

— Защо не си дошла с мъжа си?

Няколко секунди се чуваше само шумът на водата.

— Защото умря — каза най-после.

Отново се отпуснах на леглото. Наблизо видях куфара й. Отворих капака, като се опитвах да не вдигам шум. Едно неопределимо ухание ме накара да раздвижа едва доловимо ноздри. Миришеше на чисто, на нещо безкрайно съблазнително и чисто. Шумът от водата внезапно спря. Затворих капака на куфара.

Вратата се отвори и Йоланда излезе в тъмносив пеньоар, обгърната от нежен аромат.

— Наля ли виното?

— Не — отвърнах, — но бутилката вече е отворена.

Напълних две чаши. Седнахме един срещу друг около масичката: аз — на леглото, а тя — на единствения стол в бунгалото.

— Откога работиш? — попитах.

Тя се наведе напред, облакътена на масата.

— От години. Започнах да работя през 1960.

Отпи няколко глътки от виното.

— Я ми кажи, защо се разведе с?… Как се казваше?

Усмихнах се:

— Ирмина.

— Аха — каза тя. — Ирмина.

— Бракът ни беше грешка. От какво умря мъжът ти?

Очевидно не очакваше въпроса.

— Злополука? — попитах.

— Не съвсем, Рикардо — отвърна тя и ме погледна в очите. — Напусна страната през 1960.

9 часът и 40 минути вечерта.

Стана и започна да прибира чиниите. Бяхме изпили едната бутилка вино и бяхме започнали втората. Аз следях с поглед движенията й.

— Е, добре — каза. — Сега е твой ред.

Обърна ми гръб и започна да прибира нещата в малкия шкаф. Под пеньоара се показваха стегнатите й бедра, загорели от слънцето.

— Защо не си се оженил отново?

— Какво те интересува? — казах. — А ти защо не си се омъжила пак?

Тя се обърна към мен. Отговорът беше толкова рязък, че самият аз останах изненадан.

— Извинявай — промълвих. — Пийнал съм повече.

Станах и отидох до вратата. Отворих: навън нощта беше все така влажна, нямаше звезди на небето. Морето не се виждаше. Чуваше се само спокойният му пулс.

— Може би — казах, без да я поглеждам, — може би не съм срещнал…

— Също като другите — прекъсна ме. — Всеки втори мъж приказва същото. А тези, които не го казват, го мислят.

Обърнах се, за да я погледна.

— Струва ми се, че грешиш.

Тони не ме уреди, но успя да накара баща си да ме вземе като продавач за осемдесет долара седмично. Започнах работа един понеделник, а в петък същата седмица върнах картата си на беглец. Вече бях платежоспособен и не исках да си имам проблеми с ФБР.

Чрез Тони се запознах с Ванда — луничаво момиче с големи като на заек зъби и красиви сини очи. Беше американка. Тезата на Тони беше, че американките адски си падат по кубинците. Ванда живееше в едно апартаментче на 67-ма улица. Делеше го с женичката на Тони — Алис, мургава, с големи гърди, но като всички американки — с доста слаби крака.

През юни — три месеца след моето пристигане — вече печелех 95 долара и можех да плащам наема за средно голям апартамент. Напуснах „Силвия“ и се настаних на номер 18564 на 92-ро Авеню.

Вратата на НРД се отвори един следобед…

Един следобед на чакълестия паркинг на „Раус Карс“ бащата на Тони ме представи на Джек Морено — приближен на куция Оросман.

Мъжът ми подаде ръка. Въпреки своето „Джек“ изглеждаше сякаш преди две минути са го измъкнали от някой билярд в Санха. Големи бакенбарди, тъмни очила като тези, които носеха хората на Орландо Пиедра, когато искаха целия свят да разбере, че са от „Тайната“, медальон със света Варвара, панталон от фин док, розова гуаябера.

— Предприемчиво момче — похвали ме бащата на Тони.

Джек се усмихна, показвайки четиридесетина адарме[12] злато, разпределени между чифт кучешки зъби и един от резците.

— Тази вечер имаме мероприятие във „Виская“ — каза.

— НРД ли? — поисках да се осведомя.

— Да. Ние. Кой друг?

Вечерта отидох във „Виская“. На вратата ме спря рус мастодонт, който говореше английския на Хорин, от който могат да те побият тръпки, но аз споменах Джек Морено. Типът се поколеба за миг и накрая ме пусна да вляза.

На мероприятието нямаше повече от стотина души. Седнахме на сгъваеми столчета пред председателската маса, която дълго време стоя празна. В девет вечерта се появи Педро Оросман.

Беше заобиколен от тълпа адютанти и телохранители. Но на председателската маса седнаха само Оросман, Джек Морено, още двама мъже, които не познавах, и един старец, който пушеше лула и когото после представиха като сенаторът Виктор Пепър.

Докато Оросман говореше с дрезгавия си отмерен глас, ми хрумна една идея, която ми се стори добра. Извадих телефонното си тефтерче и започнах да си записвам отделни фрази от речта. В продължение на един час Оросман безмилостно нападаше онези, „които се наричат антифиделисти и антикомунисти, а всъщност са антиамериканци, антидемократи…“ Назова с име и презиме някои от лидерите на групите, които се представяха за „крайно десни“ и ги определи като „мошеници на дребно“. „Ние — завърши — не обещаваме нищо. Ние ще действуваме. Ще действуваме. Ще действуваме…“

Преди да стихнат аплодисментите, излязох от „Виская“, взех едно такси и отидох в апартамента на Ванда. Минаваше единадесет вечерта, а тя трябваше да става рано. Отвори ми сънена, загърната в пеньоар.

Целунах я и почти веднага й казах:

— Имаш ли пишеща машина?

— Какво по дяволите?…

Нежно затворих устата й.

— Имаш ли?

— Една вехтория…

Отвътре се чу гласът на Алис.

— Кой е, Ванда?

— Ричард — каза Ванда.

— Дай ми я и утре ти я връщам — подканих я аз.

Беше „Ъндърууд“, доста старичка, но удобна. Взех такси и отидох в моя апартамент. В три през нощта бях готов с една малка статия. Четири страници.

Излязох навън и се обадих на Тони — не си беше вкъщи. Предположих, че е в „Силвия“. Позвъних.

Не грешах.

— Спешно е, Мартинес — казах на собственика.

— Добре. Ще му кажа.

В „Силвия“ стаите нямаха телефони. Трябваше доста да почакам, докато Тони слезе на рецепцията.

— Тони?

— Казвай, казвай — отвърна кисело.

— Още ли си в добри отношения със Савой — оня от „Лас Америкас“?

Въпросът го изненада.

— За това ли ме прекара по това време?

— Много е важно, Тони.

— Да.

— Добре. Трябва да му се обадиш още сега.

— В четири през нощта? Да не си откачил?

— Имаш ли домашния му телефон?

— Знам го…

— Обади му се. Кажи му, че трябва да помести в следващия брой една статия…

— От кого?

— Моя — казах.

— Твоя?! Слушай, да не си пиян?

— Не съм пиян. Трябва да ми направиш тази услуга. Ще ти се обадя след петнайсет минути. Статията е четири страници. Кажи му.

— Добре. И върви по дяволите.

След двайсет минути му се обадих отново.

— Е?

— Да му я отнесеш сутринта в редакцията. След девет. Попита ме дали не е известие за края на света, защото да му звъня по това време…

— Нещо такова — казах. — Утре ще ти обясня.

Не беше известие за края на света, а кратка и злъчна рецензия за речта на Оросман, със скандален оттенък.

Савой ме прие в девет и половина. Прочете работата ми. После ме погледна втренчено.

— Не е нещо кой знае какво…

— Но няма да отречете, че…

— Е, добре. Двайсет долара?

Не влизаха в сметките ми, тъй че ми се стори много добре.

— Мини след четири дни през касата.

Записа си името ми в един бележник.

Два дни чаках да излезе статията. Най-после във вторник — 18 юни — се появи. На втора страница. Подписана от Р. Виля Солана. Озаглавена „Голямата надежда: Педро Оросман и неговото НРД“.

Измина почти седмица, докато получа вести от куция. Една сутрин на паркинга на „Раус Карс“ се появи черен мерцедес. Бащата на Тони изтича да отвори вратата на самия Оросман. Придружаваха го шофьорът и двама телохранители. Видях, че идват към мен. Бащата на Тони, искрящ от щастие, ни представи.

— Значи ти си Виля Солана — ми каза, като ме погледна през очилата.

— Да, господине.

— Много ти е добра статията.

— Благодаря, господине.

Изучаваше ме и се усмихваше лукаво.

— Много добре — повтори.

10 часът и 30 минути вечерта.

— Татко умря — каза тя.

— Моят също, преди две години — казах.

— Какво си правил през цялото това време?

— Нищо особено.

— И какви неособени неща си правил тогава?

— Работих. Това е.

— Къде?

— Уволних се от армията през 1961 година. След това ходих насам-натам.

— А сега какво правиш?

— Вадя си хляба, както мога.

— Често идваш на плажа, предполагам.

— Ами. От години не съм идвал. А ти?

— Винаги идвам с малката.

— Дъщеря ти ли?

— Да. На три години е.

— Как се казва?

— Като майка си.

— Така и предполагах. И защо не дойде с тебе?

— Исках да си почина ден-два тук, сама.

11 часът и 45 минути вечерта.

Седяхме на пясъка облегнати на стената на бунгалото.

— Вече е почти дванайсет — казах.

— Студено е.

Приближих се още малко към нея и плъзнах ръка по раменете й. Тя се сви, сякаш ръката ми щеше да я опари.

Помълчахме още малко, заслушани в монотонния шум на вълните.

— Вярно ли е това, което научих, Рикардо?

Въпросът й ме изненада.

— Какво са ти казали за мене?

— Разни неща…

— Какви?

— Че си се отдръпнал от революцията.

— Кой ти го каза?

— Не е важно. Твои и мои приятели.

Затворих очи. На друг, на друга щях да кажа нещо от рода на „Не мислех, че е това“ или каквото и да е. Но нея не можех да излъжа. Нито да й кажа истината. Направих усилие и казах:

— Ти си на страната на революцията, нали?

— А ти не си ли?

— Аз тебе питам.

— Как можеш да ми задаваш такъв въпрос?

Не отговорих. Нежно махнах ръката си от раменете й и станах. Помогнах й да стане. Хванах я за ръка.

— Ела — казах и влязох в бунгалото.

— Ти нали разбираш, че аз не те обичам?

Нежно я накарах да влезе. Затворих вратата и пипнешком загасих лампата.

Приближих се до нея в мрака и прошепнах в ухото й:

— Вдигни си ръцете.

Вдигна ги бавно, много бавно. И тогава почти с един порив й съблякох пеньоара през главата.

Когато я прегърнах, разбрах, че през цялото време е била съвсем гола под пеньоара.

През юни напуснах „Раус Карс“ и започнах по-добре платена работа, която ми намери Оросман: преводач в издателство „Дайъмънд енд Майер“. Но сега вече публикувах хвалебствените си статии за НРД в „Алборада“, малкия седмичник на организацията.

По това време в Маями имаше не по-малко от петдесет контрареволюционни организации и всички враждуваха помежду си. НРД се отличаваше не само като най-активно, но и като най-мълчаливо. Национално революционно движение беше извършило атентат срещу кубинското представителство в ООН, беше обстрелвало край Бахамските острови гръцки търговски кораб, отправил се към Сантяго де Куба, и се подготвяше — икономически и материално — да стовари сила от петдесет души по бреговете на Лас Виляс. Освен това НРД разчиташе на една група, която действуваше в Ескамбрай под ръководството на Бенито Паруа.

Не ми беше трудно — нито пък лесно — да накарам Оросман да ме счита за свой consiglieri[13]. Това, разбира се, пробуди завистта на по-опитните и преди всичко ми докара омразата на Орландо Конде Сантос, който в НРД отговаряше за бандата на Паруа в Ескамбрай.

През октомври 1964 нещата между Конде и мен бяха стигнали дотам, че един от двама ни беше излишен. Оросман не клонеше нито към единия, нито към другия. Реших да премина в настъпление.

На 26 октомври в главната квартира на НРД — къщата с номер 14562 на Севиля Авеню — се проведе събрание, на което щеше да се обсъди подробно въпросът за подкрепителните попълнения за групата на Паруа, която щеше да проникне на Острова през Лас Виляс.

Преди Конде да вземе думата, аз станах, обърнах се към Оросман и казах:

— Мисля, че не си струва да изпращаме когото и да било в помощ на група, която вече не съществува.

Десет глави се обърнаха към мен. Лицето на Конде пребледня.

— Не те разбирам, Рикардо — каза Оросман.

— Искам да кажа, че в Ескамбрай вече никой не е останал. А този Паруа, ако изобщо съществува, или е мъртъв, или отдавна е в затвора.

Конде скочи.

— Какви доказателства имаш за?…

Прекъснах го.

— Нямаш право да говориш тук, Конде, защото ти дори нямаш представа какво става в Ескамбрай. Ти си лъгал всички. Пикая аз на твоя Ескамбрай.

Конде беше много силен и когато успяха да ни разтърват, от носа ми течеше кръв и едното око ме болеше, но и той не бе останал невредим.

Оросман започна да го преследва. Беше толкова глупав, че, изглежда, тези аргументи му бяха достатъчни. Наруга го и го изгони от събранието. Конде не се нахвърли срещу Оросман, защото Расиелито и Бомбон Ечевариа — двата мастодонта, които вървяха по петите на куция — го разубедиха само с красноречивите си погледи.

Когато всичко се уталожи, Оросман се обърна към мен.

— А ти, Рикардо, какво предлагаш по въпроса за Ескамбрай?

Бях спечелил битката.

Опитът ми послужи за две неща: първо — изкачих няколко стъпала в ценностната система на Орасман, второ — разбрах, че имам нужда от физическа подготовка.

През януари се записах в курс по карате на Парди Авеню. Водеше го един японец, роден в Сан Франциско, на име Рьо-Монд. Учениците му казваха Раймонд, но само извън курса. По време на тренировка трябваше да го наричаме сенсей. Занятията се провеждаха вечер, три пъти седмично (по четири часа) и струваха 150 долара на месец. Евтино, като се има предвид, че практикуването на карате беше в общи линии доста скъпо в Съединените щати (може би с изключение на Ню Йорк, където бяха процъфтели стотици курсове в Харлем и Бронкс).

Сред хората от НРД растеше славата ми на енергичен мъж, който много не си поплюва (но пък действува смело). Позициите ми се стабилизираха и през февруари 1965 самият Оросман ме назначи за шеф на операциите на движението.

4 часът и 50 минути.

Отворих очи. Първото, което видях, бяха две очи на няколко сантиметра от моите, които съсредоточено ме наблюдаваха. Пъстри очи с далечна червена точица някъде в ириса. Тя беше легнала до мен и ме гледаше как спя. Усмихнах се, и тя се усмихна.

— Не обичаш ли да те наблюдават?

Започнах нежно да галя гърба й, докато тя потръпна.

— Сама ли живееш?

Тя затвори очи.

— С малката.

Сега галех косата й.

— Защо те срещнах толкова късно? — й казах.

Тя отвори очи, претърколи се лекичко и легна до мен.

— Тръгвам си сутринта — каза. Аз не отговорих веднага.

— Жалко — казах накрая.

— Ще се видим ли пак? — попита тя.

— Не зная.

Опрях се на лакти и целунах устните й. Беше дълга, спокойна целувка.

— Обичаш ли живота, Йоланда?

— Това е нещо, с което все още не съм наясно — каза.

Замълча. Изведнъж ме погледна.

— Ама чакай, ти за кой живот говориш?

— За живота — казах. — За този живот.

— Искаш да кажеш — за революцията?

— Да речем.

— Да, обичам я. А ти — не, нали?

Тя изведнъж се надигна и се облегна на стената. Покри гърдите си с чаршафа.

— Нали няма да се разсърдиш, ако ти кажа нещо?

Седнах и аз и започнах пипнешком да търся ризата си около леглото. Извадих кутията цигари и кибрита.

— Знаеш ли, много си наивен.

Запалих цигара. Ръцете ми леко трепереха.

— Защо пък наивен?

Изпуснах облак дим и погледнах тавана.

— Мислиш, че не разбирам, че избягваш да говориш за…

Не намираше думи.

— … за революцията?

Погледнах я. Лицето й леко се беше разстроило.

— Как е възможно, Рикардо? Отдадохме й младостта си, отдадохме й всичко. Как е възможно сега да й обърнеш гръб, както направи моят… този, който беше мой мъж? За какво си се борил тогава?

Щеше да се разплаче и аз се опитах да уловя ръката й, но тя я отдръпна.

— Това е все едно да умреш — каза и заплака горчиво.

— Вече е много късно — промълвих.

Вдигнах рязко глава. Усетих в гърдите си остра, много остра болка.

Станах и бързо започнах да се обличам. Тръгнах към вратата с още незакопчана риза.

Тя ме погледна с обляно в сълзи лице.

— Рикардо.

Спрях на прага и се обърнах да я погледна за последен път.

— Има ли значение за теб, ако ти кажа, че и до днес не съм престанала да те обичам?

— Да — казах й. — Има значение.

Обърнах се и излязох от бунгалото.

5 часът и 10 минути.

Съмваше. Старецът с лодката стоеше на малкия кей. Носеше тъмните очила, които му беше дала Йоланда.

— Здрасти — казах му.

— Здрасти — отговори.

Навиваше разнищено въже на пирон, който стърчеше от един край на кея.

Беше проснал парче влажен брезент на носа на лодката. Под него нещо помръдваше ритмично.

— Какво е това? — попитах.

— Това ли? — каза и посочи с пръст брезента.

С един скок влезе в лодката, наведе се и дръпна брезента. Отдолу агонизираше едно средно голямо парго[14].

— Прищявка — каза ми. — Заради това стоях два часа в морето. От четири.

Останах загледан в бавната агония на животното. Пресекливото му дишане беше като леко шумолене, като свистене. Спускаше мембранна ципа над очите си, после бързо я вдигаше и се появяваше една много бяла роговица, една втренчена синя зеница. Настъпи смъртта. Рибата остана неподвижна. Последното мехурче въздух изригна почти в мига, когато мембранната ципа се спусна завинаги над кръглото твърдо око.

Вдигнах поглед към стареца, който палеше цигара с гръб към вятъра.

— Страх ли ви е? — попитах внезапно.

— От какво? — попита ме старецът, обръщайки се към мен.

Въпросът ми беше абсурден. Бях мислил на глас.

— От смъртта — казах.

— Амии — отвърна старецът, сякаш бях му задал най-ежедневния от всички въпроси, — зависи.

— От какво? — промълвих.

— От много неща — каза най-сетне.

— И аз така мисля — промълвих след няколко секунди. — Зависи от много неща.

Отбелязах първата година от престоя ми в Съединените щати по един по-скоро тъжен начин. Елизабет и аз (мисля, че още не съм ви говорил Лиз, но не си струва) вечеряхме в едно ресторантче в Маями Бийч, а после отидохме на кино. Аз си бях купил един буик, модел 1959, в доста добро състояние и това ни позволи после да направим малка разходка в околностите на университета. Любихме се без особен ентусиазъм на задната седалка на колата.

Една година.

И без вести от Куба.

Но щяха да дойдат на 20 април.

Беше около единадесет сутринта. Станах малко по-късно и довършвах работата си за „Дайъмънд ънд Майер“, с която се занимавах последна седмица. Бяха някакви досадни страници по аналитична геометрия:

There is a process called addition by which two vectors of the set can be combined, the result which, called the sum, is also a…[15]

Телефонът иззвъня.

— Yes?

— Рикардо Виля Солана? — попитаха на испански.

— Да — казах. — На телефона.

— Да сте загубили керемидено палто в кино „Капитол“?

Дъхът ми спря, докато асимилирах факта, че току-що бях чул очакваната парола от Хавана.

— Разбира се — казах шепнешком. — Керемидено с черни маншети.

— Чакам ви утре сутринта в десет в „Ейсис Бар“ на 8-ма улица. Аз ви познавам. Вие мен не. Седнете на някоя маса далеч от бара и си поръчайте една чашка. Ще бъда там.

— Благодаря — казах.

„Благодаря“ — повторих наум.

Прегърнах я.

— Кога? — попита.

— В петък.

Бяхме в парка „Сан Мариано“.

— След три дни — промълви тя.

— Да, след три дни.

Сълзите й капеха на рамото ми. Притиснах я силно към себе си.

— Тя е над нас.

— Коя? — каза глухо.

— Тя — отвърнах и затворих очи. — Революцията.

— Може би когато всичко свърши…

Целунах пълните й със сълзи очи.

— Да — казах. — Когато всичко свърши. Може би тогава.

Бих искал да съхраня живота й в себе си. Но вече бяхме много далечни един на друг, толкова далечни, колкото могат да бъдат само камък и звезда.

И тогава ще чуеш моите мисли,

и тогава ще усетиш, че сянката ти

е мойта разголена сянка,

и тогава ще вкусиш от мойто страдание.

Сесар Валехо

[1] Вид игра на зарове. Б.пр. ↑

[2] Мъжка риза с бродерия и нервюри. Б.пр. ↑

[3] Герой от американски комикс. Б.пр. ↑

[4] Американски военен флот. Б.пр. ↑

[5] Съжалявам. Б.пр. ↑

[6] Бакшиш. Б.пр. ↑

[7] Платежоспособен. Б.пр. ↑

[8] Квартал в Хавана. Б.пр. ↑

[9] Квартал в Хавана. Б.пр ↑

[10] Жеравът е бил политически символ на диктатора Фулхенсио Батиста. Б.пр. ↑

[11] Документ за отказване от право. Б.пр. ↑

[12] Мярка за тежест, равна на 1,8 грама. Б.пр. ↑

[13] Съветник. Б.пр. ↑

[14] Вид риба. Б.пр. ↑

[15] Съществува действие, наречено събиране, чрез което два вектора от множеството могат да бъдат събрани, резултатът, наречен сума, е… Б.пр. ↑

Животът

… на комунист, да бъде произведен…

Петък

Пет часът и половина. Остър звън. В тъмното една жена плъзна ръка по нощната масичка, докато напипа телефона. Вдигна слушалката.

— Да?

— Добро утро. Пет и половина — каза служителката от телефонната служба.

— Благодаря.

Затвори пипнешком.

Леко се обърна в леглото. Утрините бяха хладни и се зави с одеяло.

Разтърси нежно ръката на мъжа си, който спеше до нея.

— Андрес, Андрес…

— А?

— Пет и половина.

Клепачите му тежаха.

— Запали лампата — каза.

Жената стана. Запали лампата и облече пеньоара.

— Да включа ли бойлера?

— Да. Но ми донеси кафе.

Като в мъгла, прониквайки бавно в съзнанието му, грижите започнаха ясно да изплуват, а сънят изчезваше. Капитан Андрес Рикенес седна на леглото и разтърка лице.

Беше спал само четири часа. Предишната вечер бяха останали със Сардуй, за да обсъдят подробно случая „Бока де Пахаро“ и да се опитат да уточнят действията, които трябваше да извършат, преди да дойде следващата шифрограма от Бруно.

Жена му се върна с чаша кафе.

Обикаля из Манхатън до пет сутринта. Шофьорът беше очарован, защото таксиметърът показваше 22,80 долара.

В пет и двадесет слезе от таксито на летище „Кенеди“.

Летищата също си имат свои часове на безсъние и сън и макар че „Кенеди“ не се събужда, защото не спи, има един час — между пет и шест сутринта, в който напомня метрото: потоци от мъже и жени, който идват и отиват към всички краища на страната, към всяко кътче на планетата — Атланта и Сингапур, Дентън и Лондон, Уисконсин и Осло.

Високоговорителите съобщаваха на всеки двадесет или тридесет секунди за кацането или излитането на самолет. Рикардо се гмурна в навалицата от хора, която се придвижваше от едно място на друго по протежение на двукилометровата сграда на летището. Отправи се към гишето на „Нешънъл Еърлайнс“, за да потвърди мястото си за полета в 6,00 до Маями.

Нареди се на малката опашка. Когато дойде редът му, подаде билета си и служителят от „Нешънъл“ го подпечата.

— Any baggage[1]?

— Само едно ръчно куфарче — каза Рикардо.

Потърси луминесцентния надпис на едно от кафетата и се запъти натам.

В реката от хора не забеляза веднага, че един мъж се движи съвсем долепен до него, почти рамо до рамо. Едва когато усети от другата страна същия натиск, си даде сметка какво става.

До него вървяха двама мъже и лекичко го притискаха.

— Мисля, че ме помниш — тихо каза единият от тях, без да го поглежда. — Последния път, когато се видяхме, ти се целеше в мен с пистолет. Също както аз сега. Продължавай да вървиш и не се опитвай да се правиш на дявол.

Рикардо позна единия от двамата, които убиха Сан Хил на Парк Авеню.

— Къде отиваме?

— Продължавай към оная врата.

Обърнаха се и тръгнаха към изход номер 6, който водеше към паркинга.

— Не бързай — му каза Чарли Мелтън.

Излязоха.

Колата беше на края на паркинга. „Мерцедес Бенц“ — лимонов цвят. Стигнаха до нея. В тази част почти нямаше хора и Чарли извади един 38 със заглушител, който носеше увит във вестник. Опря дулото в бъбреците на Рикардо.

— Качвай се, съкровище.

Другият отвори една от задните врати и Рикардо наведе глава, сякаш се канеше да влезе в колата.

Но се извъртя и удари с кокалчетата на пръстите си изненаданото лице на Чарли. Пистолетът подскочи във въздуха и Чарли падна по гръб на асфалта.

Другият мъж извади пистолет, но не успя дори да го вдигне. Рикардо хвърли куфарчето в гърдите му. Човекът се завъртя и се просна върху мерцедеса. В същия миг Рикардо хукна между паркираните коли, свел ниско глава.

Чарли стреля. Лазейки, взе пистолета, вдигна го и стреля два пъти в Рикардо, който се измъкваше с пълна скорост от паркинга.

Заглушителят погълна гърма от изстрелите.

— Сардуй?

— Да, капитане.

— Буден ли беше?

— Да, вече бях станал.

— Тръгвам за службата. Ще се видим там в седем без четвърт.

— Добре.

Рикенес затвори.

Куршумите не го стигнаха.

Престана да тича и влезе с бърз ход в салона на летището. Хвърли поглед на своя „Сейко“ — 5 часът и 59 минути. Придвижваше се между хората, без да спира, спъваше се и мънкаше обяснения.

Потърси с поглед гишето на „Нешънъл Еърлайнс“.

Отправи се натам.

Погледна веднъж-два пъти назад, но не успя да различи сред тълпата нито един от двамата. Вече без куфарче, но бе изгубил само малко дрехи и заглушителя. Магнумът, лентата с изповедта на Сан Хил, парите и документите бяха в джобовете му.

Дойде редът му пред гишето на „Нешънъл“.

— Има ли някакъв полет за Лос Анжелос?

Служителят провери разписанията, проведе набързо два телефонни разговора и му каза:

— В шест и четвърт, „Трансуърлд Еърлайнс“, гише 36.

— Благодаря.

Гише 36 на „Трансуърлд Еърлайнс“ беше доста далеко. Успя да стигне до него, като се опитваше да се движи винаги сред тълпата. Очите му неспокойно търсеха лицето на Чарли или на другия. Нямаше ги.

От „Трансуърлд Еърлайнс“ си купи билет до Лос Анжелос. Дори не си направи труда да поиска намаление срещу билета на „Нешънъл“ до Маями.

— Any baggage, sir?

— Не — каза. — Нямам дори ръчно куфарче.

— Шест и четвърт, изход номер двадесет и три.

— Thanks.

Погледна часовника си: 6 часът и 8 минути.

Оставаха му още седем минути.

Реши да върви до изход 23. Напипа магнума под сакото, макар да знаеше, че и той не може да стреля там. Освен това беше му махнал заглушителя.

Запали цигара и тръгна сред малка група монахини, която се придвижваше в тази посока. Бяха белгийки или французойки. За щастие стигнаха почти до изход 23.

Промъкна се сред пътниците, които чакаха пред изхода. Откри двама офицери от Военновъздушните сили, които пушеха и говореха по някакъв въпрос, свързан с далечните забивания в тениса на трева. Приближи се и им поиска огънче. Задържа колкото можа запалката, която му беше дал по-високият от двамата. Трябваше да спечели няколко минути.

Върна запалката с усмивка и попита:

— Има ли закъснение?

Единият от офицерите хвърли поглед на часовника си:

— Не мисля. По разписание сме. Часът е шест и единадесет минути.

— Обявен е за петнадесет, нали?

— Така казаха.

— „Трансуърлд Еърлайнс“ са точни — каза Рикардо. — В замяна на това „Нешънъл“… Спомням си веднъж във Вашингтон едно закъснение от два часа. А времето беше хубаво. Дума да не става.

Беше един от онези тривиални разговори в чакалните, които Рикардо водеше отлично.

— Зет ми служи във Военновъздушните сили. В Германия. Може би го познавате: Мартин Джъстин. Макар че, разбира се, Военновъздушните сили са нещо толкова голямо. Познавате ли го? Той е капитан.

— Мартин Джъстин? — каза любезно единият от тях. — Мисля, че не го познавам.

Рикардо чу със затаен дъх обявяването на полета по високоговорителите.

Вратата се отвори и пътниците започнаха да излизат на пистата.

Рикардо изостана.

Съществуваше една възможност: да стрелят по него от терасата, щом се покаже.

Оставаха само още петима души.

Не се и замисли. Проправи си път и хукна с всички сили.

Върволицата от пътници, която се беше отправила към турбореактивния на „Трансуърлд Еърлайнс“, се спря, когато видя как един мъж тича стремително по асфалтовата писта. Тичаше на зигзаг, колкото му държат краката.

— Ей, вие! — провикна се служителят от въздушния трафик.

Рикардо стигна до стълбичката и изкачи през четири металните стъпала.

Стюардесата го изгледа учудено, когато Рикардо влезе в самолета останал без дъх.

Той й отправи най-тъпата от всички усмивки, докато й обясняваше с южняшки акцент:

— Хубав бас спечелих срещу Джери, красавице. Обзаложих се на десет долара, че ще изляза последен и ще се кача пръв в машината.

— Разбирам — каза момичето, без да му е съвсем ясно.

Рикардо намигна.

Рикенес се качи във фолксвагена. Беше шест и четвърт.

Боляха го малко мускулите на врата, може би защото предишната вечер прекали с цигарите.

Живееше в Серо[2]. Мина през „Ла Роса“, пресече „Айестаран“ и излезе на булевард „Ранчо Бойерос“.

Чакаше го доста напрегнат ден.

В шест и половина Чарли се обади на Норманд. Разказа му подробно какво се бе случило. Дори това, че Рикардо хукна по пистата и нито той, нито Ковак успяха да стрелят от терасата.

Ударът беше страхотен. Нервите на Норманд не издържаха и той се накрещя на Чарли, който изтърпя стоически и мълчаливо най-безмилостни оскърбления.

Когато бурята стихна, Норманд му каза през зъби:

— Отивай още сега да намериш Чанг. В тебе са снимките на това копеле. Дай ги на Чанг. И пари му дай. Достатъчно, за да отиде за пет дни в Маями. Не мисля, че оня ще остане за дълго в Лос Анжелос. Не си струва да се обаждаме да го чакат там. Отива в Маями, това е сигурно. Ако до пет дни не пристигне, Чанг да отиде при Джоузеф Девин в Маями. Ще му се обадя още утре, за да му даде още мангизи. Кажи на Чанг, че ще му позвъня след седем.

Затвори.

Набра някакъв номер в Бронкс.

На 9 октомври, петък, в седем часа сутринта трима от хората на Норманд преобърнаха апартамента на Роберто Сан Хил на Парк Авеню. Една от първите изненади бе откритието, че жената на кубинеца е жива. Беше изгубила много кръв, но дишаше слабо. Следвайки инструкциите на Норманд, един от тях — Макс Грули — позвъни оттам в полицията, а после на „Бърза помощ“ в болницата „Джеферсън Сентър“. Накрая телефонира в кабинета на Майки Норманд.

Леко пребледнял, изнервен от обаждането на Чарли и от безсънието, Норманд мълчаливо изслуша обясненията на Макс от другия край на жицата.

— Съобщи ли вече в полицията?

— Да, господине. А също и в „Джеферсън Хоспитъл“.

— Хубаво ме слушай Макс — каза Норманд след няколко секунди. — Кажи на ония типове от линейката да я откарат в „Уестчестър Хоспитъл“ на „Куийнс“. Знаеш ли го?

— Да, господине. Това е болницата на Управлението.

— Точно така. Отиди и ти с тях в линейката. Същата история както за полицейските агенти: работа на ЦРУ, Top Secret. Ясно ли е?

— Мисля, че да.

Норманд се мъчеше да мисли трескаво.

— Там ще отидеш веднага при… Чакай…

Извади телефонно тефтерче от чекмедже на бюрото и го запрелиства. Отвори на буквата „К“. Проследи с показалец списъка с имената. Намери това, което търсеше.

— При доктор Уили Клугер. Запомнили името?

— Доктор Уили Клугер — повтори Макс.

— Точно така. Аз ще уредя да те чака. И още нещо — Норманд говореше бързо, но без да заваля думите, — остави някого от мъжете при трупа на Павелчак. Да не отговаря на никакви въпроси, ако не са включени в програмата, която ти дадох. Работа на ЦРУ, отделение „Нюпорт“ и това е. Разбрано?

— Разбрано.

— Ако някой от полицейските агенти поиска да остане, защото не вярва — може. Но твоят човек да не мърда от мястото си до трупа. Да ме чака. Ясно ли е?

— Да, господине.

— Ако го отнесат в моргата, заковаваш там твоя човек и ми се обаждаш. Останалото е моя работа. Остави ги да следват обичайната процедура: да правят снимки, да взимат отпечатъци. Но един до трупа на Павелчак, а ти с оная жена — в болницата на Куийнс. Чуй ме добре, Макс: всичко трябва да стане така, както ти го казвам. О’кей?

— Да, господине — каза Макс.

Когато затвори слушалката, Норманд хвърли поглед на телефонното си тефтерче и веднага набра номера на доктор Клугер. Докато телефонът звънеше, Норманд пожела с цялата си душа Клугер да не си е вкъщи: това би означавало, че е някъде в болницата.

Но му се обади сънливият глас на Клугер.

— Клугер?

— Да?

— Майк Норманд е. Слушай ме добре. Събуди ли се вече?

— Да. Кажете.

— Веднага се обличаш и тръгваш за „Уестчестър“. Разбираш ли?

— Слушам ви, слушам ви — каза Клугер и тъжно въздъхна.

— След около половин час там ще бъде един от моите хора с ранена или тежко ранена жена. Не знам. Запомни добре, Уили: никой не трябва да вижда тази жена. Трябва да я изолираш, докато аз отида да я видя. Отделна стая. Ти знаеш как да се оправиш.

— Разбирам — каза Клугер.

— Спомени името на Стюърт Дюк. Това е негова работа. Ако трябва някои по-висшестоящ, спомени Кеплън. Или кажи, че случаят е на Дж. Дж. Записа ли си имената?

— Познавам Кеплън — каза Клугер.

Взе писалката, която лежеше на нощната масичка, и записа на корицата на „Newsweek“ това, което Норманд му продиктува.

— Спомени първо Стюърт Дюк. Важно е. Само в случай, че това име не подействува, споменаваш Кеплън или Дж. Дж. Мен не. Ясно ли е?

— Ясно, мистър Норманд.

— Няма да мърдаш от болницата, докато не дойда.

— Добре.

— И последно, Уили: тази жена трябва да живее. Разбрано?

— Ще направя възможното.

— И невъзможното — каза Норманд.

— All right.[3] И невъзможното.

— Тръгвай веднага.

Норманд затвори.

Запали цигара. Потеше се въпреки силната климатична инсталация в кабинета му.

Бавно вдигна слушалката и набра Monument 3–8976.

Едно, две, три иззвънявания. Прекъсна.

Набра отново номера.

Вдигнаха след първия звън.

— Чанг? — каза.

— Да. Чаках да се обадите.

— Чарли донесе ли ти снимките, билета и парите?

— Да.

— В девет сутринта отлиташ за Маями. Запиши си: 121-ва улица, номер 23864, Норт Ийст, апартамент 12—А.

— В девет. След два часа: 121, номер 23864, Норт Ийст, 12—А.

— Чарли обясни ли ти каква е работата?

— Обясни ми.

— Чанг…

— Да?

— Разчитам на твоя успех.

В десет и четиридесет турбореактивният самолет на „Трансуърлд Еърлайнс“ пристигна в Лос Анжелос. Рикардо не отседна нито в „Кийнс“, нито в „Колумбия“. Избра едно третокласно хотелче далеч от центъра на града. В пет часа сутринта се обади в малката централа на хотела и нареди да му позвънят в седем. После загаси лампата и веднага заспа.

Сънят не беше странен. Може би беше най-естественият от всички кошмари, като се имат предвид последните събития. Видя себе си на една тъмна и пуста уличка в Бруклин (да, беше в Бруклин и миришеше на кланица). Носът му обилно кървеше, вървеше трудно и със сетни сили теглеше въже, на което беше завързан трупът на някакъв мъж.

После пейзажът се смени: сега се намираше на една от онези магистрали в Средния Запад, които се вият сред заоблени хълмове и обширни пасища. Беше през деня, валеше, а той лежеше на асфалта и лицето му посрещаше ледените удари на водата. Искаше да стане, но успя само да раздвижи пръсти, да отвори и затвори очи. Някакъв камион, някаква кола щеше да мине след две-три минути и неминуемо да го прегази.

Изведнъж вече не се намираше на онази магистрала в Средния Запад, а тичаше като на забавена камера из някакъв пейзаж, който смътно познаваше — беше някъде в Кохимар, но не виждаше морето. Тя също беше там, седнала на развалините от стар вълнолом на по-малко от сто метра от него. Усмихваше се и му махаше да се приближи. Той движеше ръцете и краката си, но напредваше съвсем бавно — сякаш тичаше срещу вятър от желатин. Сигурно беше Йоланда, която го викаше с усмивка на устните. И вече щеше да стигне до нея, пръстите му се протягаха, за да докоснат лицето й, когато тя изчезна и на мястото й се появи някакъв мъж с пистолет. Стреля в лицето му.

Събуди се потен. Телефонът звънеше настойчиво. Вдигна слушалката: обаждаха се от централата, за да му съобщят, че вече е седем. Промърмори нещо и затвори.

Болеше го цялото тяло и се чувствуваше изтощен. В банята погледна лицето си в огледалото: устната му беше подута и с мораво петно, което стигаше почти до носа. Взе душ, облече пак същите дрехи и скри револвера под сакото. Слезе във фоайето, изпи едно кафе със сметана и позвъни от рецепцията на летището. Следващият полет за Маями бе обявен за дванадесет на обяд. Беше петък. В събота, в осем и половина, в Хавана, щяха да получат шифрограма с информацията за нападението на град Сиенфуегос.

Само че нямаше да е толкова лесно, колкото той си мислеше.

Беше осем сутринта. В същия час в Ню Йорк Чанг вземаше самолета на „Нешънъл“ за слънчевия град във Флорида.

В петък, в дванадесет без петнадесет на обяд, Норманд седеше в приемната пред кабинета на Стюърт Дюк. Секретарката тракаше мълчаливо на машина, с гръб към него. Норманд беше решил да атакува. Във всички случаи рано или късно старият щеше да научи за случая.

Същия ден, в осем сутринта, мина през болницата на доктор Клугер в ужасно настроение и със зачервени от безсъние очи му съобщи, че жената на Сан Хил е вън от опасност (и преди всичко — вън от наблюдение: беше успял да я премести, след като извадил куршума от рамото й, в една от стаите в източното крило — тази част от болницата, която беше определена за близките на служителите на Управлението). Клугер успя да заблуди регистрацията — записа жената като своя снаха и ги увери, че се е простреляла с ловна пушка. Норманд го успокои, когато му каза, че още същия следобед жената ще бъде преместена в една частна клиника в Куийнс.

— Вечерта ще бъде ли в състояние да говори? — попита Норманд неспокойно.

— Ще бъде в състояние да говори веднага щом премине действието на упойката — каза Клугер.

— Добре, Уили, ако се събуди, трябва отново да я приспиш. Но в осем трябва да говори. Ясно ли е?

Неприятна работа, но Клугер дължеше толкова много на Майки Норманд, че не можеше да му откаже.

— Към седем и половина ще дойда да я взема. Не мърдай от болницата.

Клугер искаше да се възпротиви, но Норманд му обърна гръб и си тръгна.

В десет отиде в моргата с човека, който Макс Грули изпрати за „камериер“ на трупа на Павелчак. Директорът на моргата на Ийст Манхатън — нищожно човече с неопределено лице зад големите бифокални очила и с няколко руси косъма, пръснати по лъскавия череп, стоеше впечатлен от шетнята на хората от ЦРУ и си представяше, че сам той е в центъра на заплетена интрига от заговори и държавни тайни. Едва не онемя, когато „камериерът“ представи Норманд като „големия шеф“.

За Норманд не представляваше никаква трудност да обясни на човека каква е работата, преди всичко защото не му обясни нищо. Ограничи се да му говори само общи приказки за „националната сигурност“ и човечето беше готово да застане по войнишки мирно. Норманд го увери, че в четири следобед ще дойде да вземе труповете на Сан Хил и Павелчак, и го упълномощи (почти му заповяда) да ги аутопсира.

В единадесет и половина Норманд се обади по телефона на Чарли Мелтън и го натовари с цялата работа около Павелчак: да съобщи на семейството, да намери подходящо погребално бюро, да се погрижи за формалностите около погребението. Натовари го също и със случая с жената на Сан Хил: да намери някоя частна клиника в Куийнс и в седем и тридесет да чака с линейката пред болницата на Управлението.

Сега беше дванадесет без пет. Норманд загаси цигарата точно в мига, в който едно леко жужене му извести, че Дюк го вика в кабинета си.

— Можете да влезете, мистър Норманд — каза му секретарката.

— Соня я няма никаква — каза Хосеито Менокал много нервно.

— Какво друго успя да разбереш? — попита Фико Таблада и изпусна дима от цигарата през носа.

— Ама че гадост, Фико: пречукали са Роберто. Сега това е най-важното.

В съзнанието на Таблада отново изплува част от разговора, който беше провел с Роберто Сан Хил предишния ден следобед.

„Ортис иска да се срещне с мен.“

„В Ню Йорк ли е?“

„Не. Обади ми се някой си… Рамон Сиера. Познаваш ли го?“

„Никога не съм го чувал.“

Сан Хил му беше казал, че ще му се обади след седем. Но не се обади. В десет вечерта Фико вече изгуби търпение и телефонира на Хосеито Менокал, за да се позавърти по Парк Авеню. В дванадесет Хосеито му позвъни. Беше ходил в дома на Сан Хил, но там никой не му отворил.

На следващата сутрин, много рано, Хосеито отиде отново на Парк Авеню. Тогава видя суетенето на полицаи и линейки. Смесил се с малката група зяпачи, която се беше събрала на входа на сградата, видя как изнасят на носилки простреляното тяло на Сан Хил и на още някакъв мъж, чието лице му бе непознато.

Излетя към дома на Фико Таблада.

Сега голямата загадка беше къде е Соня — жената на Сан Хил.

— Мисля, че дебелият Ортис ще трябва да ни обясни някои неща — промърмори Фико. — Колко е часът?

— Девет и половина — каза Хосеито.

— В дванадесет те чакам на летището. Ако пристигнеш пръв, купи два билета за Лос Анжелос.

Беше дванадесет без пет. Захапал пура, Стюърт Дюк стоеше сам в кабинета си и мислеше какво ли ще му каже Майки Норманд. Несъмнено нещо важно, защото Норманд бе телефонирал на секретарката му и бе поискал незабавно среща с него — Дюк — в дванадесет на обед.

Отпусна се назад на въртящия се стол с висока облегалка и сложи пръст върху копчето за повикване, но без да го натиска.

Чувствуваше се малко неспокоен, откакто секретарката му съобщи рано сутринта, че Норманд ще дойде по обед на спешен разговор. И това неспокойствие, което не бе успял да овладее, го тревожеше. Защо да е напрегнат? Някога не би и помислил за предстоящата среща до мига, в който натисне копчето, за да въведе секретарката му посетителя. Но това беше някога. Сега бе прекарал цялата сутрин в неспокойни размишления. Да, сигурността и издръжливостта бяха останали далеч. И не защото той — Дюк — бе остарял прекалено бързо (макар че наистина беше остарял), а просто светът се бе изменил много бързо и го беше оставил на опашката.

Реши се.

Впи зъби в пурата и натисна червеното копче за повикване.

Минута по-късно, малко блед и тържествен, Майки Норманд влизаше в кабинета.

Летяха над бял килим от облаци. Самолетът се издигна на повече от пет хиляди метра височина и сега (дванадесет и четиридесет минути) прелиташе над Скалистите планини. Щеше да се приземи в Маями в два часа следобед.

Рикардо запрелиства някакъв брой на списание „Тайм“, което беше купил на летището в Лос Анжелос. Но очите му гледаха, без да виждат. Мислите му бяха другаде.

Наистина ли ония мъже, които бяха разпитвали й убили Сан Хил, са от ЦРУ? Със същия успех биха могли да бъдат убийци, наети от някоя банда в Ню Йорк, която Сан Хил може би е предал. Но ако наистина бяха от ЦРУ, това означаваше, че Сан Хил бе държал Управлението „настрана“. Рикардо знаеше, че Управлението, тясно свързано с Торес и с плана му, сега водеше психологическа война с Куба. Беше дало заден ход във въоръжените нападения и отчаяно се опитваше да обедини цялата емиграция под единно ръководство. Може би ударът на Сан Хил и хората му беше провалил стратегията. Или просто искаха случаят „Сан Хил“ да послужи за урок, та никой повече да не се отклонява от пътя. Но имаше един съществен факт: в изповедта си Сан Хил изобщо не беше споменал Управлението. Планът „Естигма“ с база в Пуерто Кабесас, Никарагуа, изглежда, беше начертан от Сан Хил и хората му със средствата на МТТ[4], както беше признал Сан Хил, но без сътрудничеството на ЦРУ. Разбира се, имаше непряка намеса — самият Сан Хил беше преминал тренировъчен курс в школата на ЦРУ през 1966 по методи на разрушаване и взривни вещества, но по всичко личеше, че този път мишката бе изпреварила котката.

Беше петък. Трябваше да чака до събота, осем и тридесет вечерта, за да информира Хавана за събитията, предшествуващи плана, подготвян за неделя в шест и тридесет сутринта на пристанището в Сиенфуегос. Хавана щеше да разполага само с десет часа, за да подготви залавянето на снабдения с артилерия катер на групата на Сан Хил, който щеше да отплава (защото все още нямаше да знаят, че Сан Хил е мъртъв) в петък, десет и тридесет, от Пуерто Кабесас. Десет часа щяха да бъдат достатъчни за Уолтър.

Десет часа.

Норманд мълчеше и чакаше Стюърт Дюк да заговори.

На един дъх и без запъване той разказа на стария невероятна версия на случая „Сан Хил“. Хората му (неговите — на Норманд) нахлули в апартамента на кубинеца и започнали щателен обиск в търсене на някакво доказателство. Действувапи според информацията, предоставена им от досието от ГПЛ и сведението на Хари Терц (тук Дюк сведе очи за миг), т.е. бяха работили според разписанието на Сан Хил. Но необяснимо защо, той се прибрал вкъщи два часа по-рано от обикновено и изненадал хората от Управлението. Решил може би, че са крадци, открил огън по един от тях и го убил. Другият от своя страна елиминирал Сан Хил при самозащита. Това беше всичко. Грешка в изчисленията.

Разбира се, освен цялата фалшива история, която разказа, той премълча всичко, отнасящо се до жената на Сан Хил и до оня кубинец Рикардо Виля, измъкнал се с магнетофонната лента с признанията на Сан Хил. Този кубинец беше и очевидец на всичко, което в действителност се бе случило. Но това бяха козовете, които Норманд пазеше.

Дюк захапа замислено пурата си.

— Много лоша работа — каза най-после.

— Вярно е, господине. Много лоша работа… Случайността…

Норманд превъзходно играеше ролята на прилежно момче, за пръв път хванато в грешка. Дори успя леко да се изчерви.

Но Дюк не можеше толкова лесно да преглътне големия хап.

— Струва ли ви се подходящ начинът, който сте избрали, за да се сдобиете с информацията? — попита го Дюк.

— Нахлуването ли, сър?

— Именно — отвърна Дюк.

— Всъщност да! Струваше ми се подходящ, макар че имах и резервен вариант.

— Какъв?

— Да убедя Сан Хил чрез „подсилен разпит“, сър.

Дюк отлично знаеше какво означава „подсилен“: опиати на истината, електронна хипноза и дори мъчения. Първите две средства бяха непознати на неговото златно време. Третото — да.

— Да бяхте започнали оттам — рече Дюк.

— Помислих си, сър, че е по-благоразумно да започна от ниско и полека да увеличавам залаганията.

— Давате ли си сметка какви главоболия ще ни навлече това? — каза Дюк.

— Разбира се, сър. Имам го предвид.

— И?

— В известен смисъл, сър, удобно е да го оставим „висящ“. Имам предвид да покажем, че става дума за чисто кубинска история. Но кубинците да заподозрат (без да бъдат сигурни, разбира се), че сме го направили ние. Никой вече няма да посмее да премине границата, сър.

— Какво стана с агента ви, който умря?

— Нищо страшно. Говорих с Дан — нашия човек от криминалния отдел в градската полиция. Работата ще бъде потулена. Той гарантира.

— В такъв случай — как ще изглежда картината? — попита Дюк.

— Сан Хил е бил убит от съпернически кубински групи, сър. Но ще оставим пролука — нека подозират, че ние сме го свършили.

Дюк запали пурата си. Бавно изпусна дима.

— Има един малък проблем, Норманд — отвърна старият. — Почти незначителен. Питам се, какво ще съобщя на Кеплън?

— По този въпрос ли, сър?

— Именно! Не мога да се появя пред него и да му кажа, че не съм успял да разбера дали групата на Сан Хил е нападнала Бока де Пахаро, защото… ами, защото един от моите хора „случайно“ е убил Сан Хил. Давате ли си сметка?

— И за това съм помислил, сър.

Дюк не се учудваше, когато ставаше дума за съобразителността на Норманд.

— Да видим…

— Ето какво, сър. Мисля, че все още имаме време, за да разберем дали е била групата на Сан Хил или не. Достатъчно е някой вестник да блъфира, че е бил убит, задето, нападайки Бока де Пахаро на своя глава, е предал друга съперническа банда. Тогава ще ни бъде достатъчно само да притиснем леко някого от неговите хора, вие разбирате: да му покажем, че знаем с положителност, че те са нападнали Бока де Пахаро…

Дюк замълча за миг.

— А ако не са били те?

— Тогава, сър, по пътя на изключването, бихме могли да стигнем до извода, че е била някоя от другите две банди. И по-специално — на оня, Артеага.

След петнадесет минути самолетът щеше да бъде над Маями. Съседът му по седалка — червендалест гигант, който блажено спеше, откакто турбореактивният самолет прибра колесниците в Лос Анжелос — сигурно сънуваше някакъв кошмар, защото правеше смешни гримаси и тихо пъшкаше. Може би му се е присънило, че машината пада стремително, обгърната в страхотни сини пламъци.

Не беше гладен, но му се пиеше кафе. Разбира се, не оная блудкава течност, към която е привикнал американският вкус (неговият — още не за щастие), а кафе, истинско кафе, прецедено в чайник и много сладко, както го правеха в…

Къде? В Куба, разбира се, но кой?

Майка му го правеше много вкусно, макар и малко горчиво. Но тя умря през 1959 и едва ли вкусът, залепнал за езика му, е от нейното кафе: в края на краищата бяха минали толкова години. Може би бе вкусът на кафето, което правеше Йоланда в неделните дни в дома си във Вибора през незабравимата 1957 година. Наистина много сладко, но немного силно. Или кафето, което сервираха до кино „Рекс“ или което правеха в кафенето на погребалното бюро „Риверо“. А още по-назад в паметта — онова славно кафене на ъгъла на „Монсерат“ и „Емпедрадо“.

Старите избледнели спомени изведнъж изплуваха като далечен забравен аромат на хубаво кафе. Спомените — клопки, хубавите и лошите спомени от другия живот, от единствения му живот.

Той рано или късно щеше да се завърне. Но другите, онези, които щяха да дойдат, за да продължат делото му, онези, които щяха да заемат неговото място, за да попречат Островът да бъде взривен в гръб, кога щяха да живеят собствения си живот? Ще трябва да бъдат там толкова време, колкото е необходимо и още един час, много години и още една година, да, докато опасността, която заплашва революцията отвън, изчезне. А докато това стане, докато страната започне да диша спокойно и да впрегне всички сили, за да изплува от тинята на изостаналостта — като цвете, което израства задушено от кръв и кал, — ще трябва да бъдат там, да противопоставят смелостта, съобразителността и вярата си на чудовищната машина на омраза, която се извисяваше пред цветето, за да го прекърши. Смелостта, съобразителността и вярата ги бяха направили силни. Неприкосновената свобода на родината се уповаваше на тези три думи. По друг начин би било невъзможно. Една точица плодородна земя в Карибско, море, една малка и бедна страна можеше да победи само с цената на смелост, съобразителност и вяра. Смелост да умреш прав, без вопъл. Съобразителност, да се бориш при чудовищно неизгодни условия. Вяра във Фидел, в Революцията, в бъдещето. Милиарди долари, хиляди учени във всички сфери на човешкото познание, арсенали с оръжия с най-съвършена техника, десетки институти и университети, в които се експериментираха новите машини за разрушение и смърт, тонове съвременни съоръжения за подривна дейност и шпионаж, армии от компютри… а насреща — само една малка страна, готова да даде отпор. Само смелостта, съобразителността и вярата на неговата малка страна. Един ден ще бъде написана историята на тази неравна битка и ще трябва да се разкаже как природната интелигентност на кубинците — които, пренебрегвани и презирани, считани за неспособни за каквото и да било, считани само за танцьори на гуарача, готови да продадат душата си за глътка ракия — напрегнаха сили, за да победят, и победиха. Например той — Рикардо — в Съединените щати не разполагаше с нищо друго освен с един предавател RT-48A, предавател, произведен от „Ранк Корпорейшън“ за ЦРУ, изпратен тайно в Куба за нуждите на вътрешната контрареволюция, заловен от кубинската Държавна сигурност и върнат тайно в Съединените щати за пианиста Бруно. Беше огромен и трагичен парадокс за великата всемогъща страна и морална победа за малката страна. Плодът на тоя парадокс — и на още толкова други, с които беше осеяна историята на тази война — е самото съществуване на революцията, на тази революция, която вече е непобедима. Метафората за Давид и Голиат е остаряла и изтъркана, но незаменима с потресаващата си правдивост.

Под самолета се простираше на стотици хиляди километри огромната и могъща страна, която бе пожелала да смаже мечтите на неговата родина.

Но не бе успяла.

Нито щеше да успее, дори тази война да продължи, докато свят светува.

— Имахме късмет — каза Хосеито Менокал, когато хванаха едно такси на летището в Лос Анжелос в четири и тридесет следобед.

— Наистина голям късмет — призна Фико Таблада.

Имаха такъв късмет, че в дванадесет и тридесет излетяха от Ню Йорк с полет на „Нешънъл“, а в четири машината вече летеше над града на хълмовете.

— „Халифакс Роуд“, 13486, Бейкърсфийлд — каза Таблада на шофьора на таксито.

Норманд знаеше как стават тези работи.

Жената лежеше на едно болнично легло и я бяха включили на система. Рамото — оперираното място — беше покрито. Дишаше равномерно, а мътните и очи гледаха доктор Клугер и Майки Норманд, които седяха на метални столове до леглото. В бялата дезинфекцирана стая няма никой друг.

— Как се чувствувате? — попита Норманд.

Жената кимна.

— Значи по-добре?

Тя отново кимна.

— Чудесно — каза Норманд. — Можете ли да говорите?

Не отвърна. Погледна доктор Клугер, който й направи знак с глава, сякаш да я окуражи.

— Мисля, че да — каза тя със слаб носов глас.

Играта започна.

Майки Норманд знаеше много добре как стават тези неща. Обясни й, че се намира в особено компрометирано положение и че може да се измъкне благополучно само ако им помогне малко. С ясни и прости думи Норманд й обясни какво се иска от нея. След това с голямо търпение накара жената да го повтори. Накрая й показа петнадесет снимки на някакъв мъж на около шестдесет и пет години, побелял и с унесен поглед.

— Това е човекът — каза. — Разбрахте ли добре?

— Да — отвърна жената.

— Не забравяйте, че сте убили офицер от Централното разузнавателно управление — наблегна още веднъж. — Можем да го забравим, ако изпълните това, за което сме се уговорили. Освен това ще ви дадем пет хиляди долара на три пъти. Съпругът ви ще бъде погребан утре. Всичко ще бъде, както трябва. Мисля, че в това състояние няма да можете да присъствувате на погребението. Сигурна ли сте, че съпругът ви няма други роднини в Съединените щати.

Жената кимна.

— Много добре — каза Норманд — Сега почивайте. Докато спяхте, ви преместихме в една частна клиника. Една от най-добрите в Ню Йорк. Доктор Клугер се грижи за вашето здраве. Не се безпокойте — той е много добър лекар.

Норманд прибра снимките в кожения си портфейл и излезе от стаята заедно с Клугер.

Жената в стаята затвори очи. Пред нея се появи, съвсем жив, мъжът с белите коси, когото току-що беше видяла на петнадесетте моментални снимки.

Норманд й беше казал името му няколко пъти, докато го запомни. И сега, без да си даде сметка, бледите й, студени като лед устни го произнесоха: Стюърт Дюк.

Отседна в хотел „Бискейн Теръс“ на Бискейн Булевард. Предплати за три дни и се затвори в стаята си до шест часа следобед. За този час поръча половин литър чай и три пържоли на скара.

Яде според древния ритуал Шао Лин: със стегнат кожен корсет и идеално изправен на стола. Дъвчеше много бавно и опитваше малки глътки чай без захар. Никога не се хранеше по-малко от два часа и винаги само с говеждо месо и чай.

След като се наяде, свали корсета и се опъна десет минути на килима, като движеше последователно ръцете и краката си, сякаш плува по гръб.

Накрая взе студен душ. Когато излезе от стаята, се чувствуваше сякаш не е ял нищо, беше смлял храната, докато се хранеше. Облече си удобни дрехи (спортна риза, панталон от каша, платнени обувки с гумени подметки), сложи си тъмните очила и слезе във фоайето.

Нае кола от „Ейвис“. Предплати за два дни, включително и петнадесетте долара комисионна, които взимаше „Бискейн Теръс“ в ролята си на гарант на клиентите. Служител на „Ейвис“ докара в осем и четиридесет пред хотела един „Буик“, модел 69, боядисан в бяло.

Той седна зад волана.

Изкачи се по 20-та улица към Норт Ийст. Зави наляво по 37-ма, а после сви надясно по „Флейглър“. Направи няколко кръгчета из търговската част и после пое по 42-ра улица. Рикардо живееше на 121-ва улица в Норт Уест, оттатък Хайла.

Спря колата пред шестетажна сграда с номер 23864. Загаси мотора.

Двадесет минути по-късно шперцът на Чанг отвори вратата на апартамент 12—А на Рикардо Виля Солана.

Не запали лампата. Избра един стол — не фотьойл — и седна, идеално изправен.

Тъмните му дръпнати очички внимателно гледаха в мрака. Ръцете му започнаха да се движат бавно, ритмично, подготвяйки се за смъртта. Чакаше.

Ортис не успя да каже нищо като „На какво дължа честта за това посещение“ или „Колко се радвам да ви видя“, между другото защото Фико Таблада беше насочил пистолета право в сърцето му.

— Влез — каза Таблада и тикна дулото на оръжието в гърдите му.

Ортис бавно отстъпи с изкривено лице, а дебелите му устни едва доловимо трепереха.

— Има ли някой друг в къщата? — попита Хосеито.

Ортис поклати глава отрицателно.

Хосеито затвори вратата.

— Сигурен ли си, Леон?

— Кълна се в майка си — беше единственото, което дебелият избоботи с треперещ глас.

— Огледай — каза Фико на Хосеито и продължи да държи на прицел Ортис.

Хосеито извади един револвер 32 и бързо се изкачи по стълбите, които водеха към спалните.

— С теб имаме доста да си поговорим — каза Таблада.

— Какво става, Фико? — изскимтя дебелият.

Потеше се, сякаш беше в парна баня.

— Кой е Рамон Сиера? — каза бавно Таблада.

— Рамон кой? — промълви Ортис.

— Не се прави на разсеян, Леон. Нямаш полза, а пък аз бързам. Изплюй камъчето.

— Кълна се в най-…

— Никой! — извика отгоре Хосеито.

— Слез и огледай в кухнята и навсякъде другаде — му каза Таблада.

После отново впи очи в потното лице на дебелия Ортис.

— Тебе чакам, Леон.

Ортис преглътна сухо.

— Какво се е случило, Фикито? Да пукне…

Фико Таблада не го остави да довърши. Удари го по лицето с дулото на пистолета и дебелият се строполи хленчещ на килима, като чувал, пълен с камъни. Дървеният под изскърца.

Устата на дебелия се напълни с кръв. Започна да скимти, докато правеше комични усилия да застане на колене.

— Фикито, за бога…

— Ще ти прережа гръцмуля! — изкрещя Таблада.

Ритна го в гърдите и дебелият отново се изтърколи на килима.

Таблада направи няколко крачки към него.

— Леон, хайде, че ми писна.

— В името на светата Дева… — изпръхтя дебелият и скри лице.

— Стига вече клетви, дявол да те вземе! — изкрещя Таблада — Кой, по дяволите, е Рамон Сиера? Кой?

Рикардо реши да не се обажда на Торес поне до понеделник. Естествено, трябваше да се скрие в някой хотел до плажа и да наеме кола от „Ейвис“ или „Херц“. Искаше да бъде изолиран от Торес, докато застане пред музикалната кутия в осем и тридесет в събота, за да предава за Хавана.

Беше три часът следобед. Рикардо се отправи към представителството на „Херц“ на летището и нае един форд мустанг с картата си от „Дайнърс Клъб“. „Херц“ имаше собствен паркинг на стотина метра от централната сграда на летището. Там някакъв служител му даде ключовете и му пожела приятно прекарване в Маями.

В три и двадесет и пет Рикардо се движеше към едно от мотелчетата на 185-та улица „Тъндърбърд“.

В четири и тридесет в ръката му беше ключът на стая 109 в Източния корпус на сградата, точно до басейна.

В пет и тридесет, след като взе душ, се качи в мустанга и отиде в down town[5] на „Флейглър“. Похарчи шестдесет и пет долара за един магнетофон „Филипс“, петдесет долара за дрехи и се върна в „Тъндърбърд“.

Вечеря между седем и двадесет и осем часа в ресторанта на хотела и в осем и двадесет, седнал на леглото, започва да слуша лентата с признанията на Сан Хил.

В девет и тридесет вече беше подготвил текста, който щеше да предаде за Хавана. Необходими бяха дванадесет блока цифри.

Реши на другата сутрин да отиде до апартамента си, за да вземе книгата с шифъра и пианото.

Прибра магнетофона и лентата в куфарчето, което току-що купи, пусна резето на вратата, съблече се и се отпусна на леглото, за да послуша малко музика по радиото на нощната масичка — намери на скалата някаква програма с джазова музика. Климатичната инсталация работеше доста силно и се наложи да скочи от леглото и да си облече фланелка.

Музиката не го успокояваше: точно обратното.

Завъртя се из стаята с цигара в уста. Най-после се реши: извади магнума от куфарчето и го пъхна под възглавницата. Легна. Загаси лампата. Загаси радиото.

Заспа в десет и двадесет.

[1] Някакъв багаж? Б.пр. ↑

[2] Квартал в Хавана. Б.пр. ↑

[3] Добре. Б.пр. ↑

[4] Международна корпорация за телефонни и телеграфни съобщения. Б.пр. ↑

[5] В центъра. Б.пр. ↑

Събота

Един и петнадесет през нощта.

Всичко беше готово. Оставаха само две неща: първо — Чанг да му се обади от Маями, за да му съобщи, че тоя Рикардо Виля никога вече няма да затегне възела на вратовръзката си, в резултат на което магнетофонната лента е у него — Чанг. Второ — да намери липсващата „част“ от главоблъсканицата, за да атакува Стюърт Дюк. Що се отнася до останалото, всички козове в играта държеше в ръка: жената на Сан Хил, Чарли, доктор Клугер…

Не можеше да не се получи.

— Няма начин да не се получи — промълви Майки Норманд.

— Кое? — каза момичето от „Playboy“, легнало до него на леглото голо.

— Нищо — каза той и се наведе да я целуне.

Валеше.

Фико Таблада погледна часовника си: седем и двадесет и пет сутринта.

— Хайде да закусим — каза Хосеито.

Бяха пристигнали в Маями преди десет минути. И Маями ги беше приел не с искрящото слънце от рекламите по витрините на самолетните туристически компании в Ню Йорк, а с проливен дъжд.

Нито един от двамата не обичаше Маями. И двамата бяха живели там (Фико — три месеца, а Хосеито — почти година). Но Маями много приличаше на Хавана, а те искаха нещо друго. За това бяха решили да отидат в Ню Йорк. И нещата им не вървяха съвсем зле.

Влязоха в едно от кафенетата на летището. Седнаха на бара и си поръчаха кифлички и черно кафе.

Ортис призна: Рамон Сиера бе всъщност Рикардо Виля Солана — един от доверените хора на главатаря Торес. Но описанието което направи Ортис, нямаше нищо общо с оня тип, който Хосеито видя да изнасят на носилка от дома на Сан Хил.

Така или иначе, най-вероятно въпросният Виля Солана все още да е в Ню Йорк. Но те си имаха работа с Торес, с мозъка. Ако имаше някой заинтересован Сан Хил да изчезне от сцената, това беше Торес и той трябваше да заплати за смъртта на Сан Хил. (Макар че пътем щяха да се възползуват от това, че Ортис им беше дал адреса на Виля Солана в Маями, и щяха да му оставят малък спомен, когато се прибере: кутия от чай, пълна с двеста и петдесет грама черен барут, залепена с лейкопласт за деветволтова батерия, два-три проводника от по пет ампера, един малък детонатор и подаръкът беше готов: щом отвори вратата на апартамента си, Виля Солана щеше да отиде да прави компания на Сан Хил в ада.)

Привършиха закуската и излязоха от летището.

— А сега? — каза Хосеито.

— Отивам да навестя Торес. Ти иди да запалиш свещичка на свети Солана.

Хванаха по едно такси.

Половин час по-късно Фико чукаше на стъклената врата на кантората на Хайме Торес на 60-о авеню в Норт Ийст.

— Влезте — каза секретарката.

Усмихнатото лице на Таблада се появи в рамката на вратата.

— Мога ли да вляза? — каза на английски.

— С какво мога да ви услужа? — каза момичето и стана.

Таблада влезе в хладния кабинет.

— Мистър Хайме Торес тук ли е?

— Имате ли уговорена среща? — попита момичето.

В този момент се отвори една врата вдясно. Някакъв мъж, който приличаше на всичко друго, но не и на адвокат, със сако, което плътно прилепваше към телесата му, и мустаци, които най-вероятно бяха пораснали в Луяно,[1] застана пред Таблада.

— Кого търси? — обърна се към момичето, но без да сваля очи от Таблада.

— Доктора — каза момичето.

— От чие име? — каза мустакатият.

— Ето визитната ми картичка — Отвърна Таблада с усмивка.

Попипа джобовете на сакото, сякаш не помнеше къде е сложил портфейла си.

— Ето — каза внезапно и пъхна ръка в сакото.

Преди да извади ръката, мустакатият разбра, че няма никаква визитна картичка.

Но Таблада беше много бърз.

— Съвсем кротки, нали? — промълви, докато се целеше в мъжа и момичето с деветмилиметровия си „Стар“.

Съботата осъмна с дъжд. Един от онези кучи дни, с вода и вятър и сиво тъжно небе. Рикардо се събуди в осем и двадесет с ужасно главоболие, което отдаде на нервите и на прекалено многото цигари през последните четиридесет и осем часа.

Взе горещ душ и се обръсна. Обу си тревирени панталони, удобни мокасини и облече поло.

Когато отвори вратата на стаята, спомни си, че е оставил магнума под възглавницата. Върна се и го прибра в куфара. Пъхна в джоба си магнетофонната лента и текста, който трябваше да предаде в осем и тридесет вечерта.

Закуси леко: портокалов сок и кафе. В магазина за цигари купи кутия „Марлборо“.

Наложи се малко да потича, за да премине, без да се измокри много, двадесетте метра, които деляха фоайето на мотела от паркинга. Настани се в мустанга, запали мотора и бавно тръгна на заден ход към 185-а улица.

Дори не беше задрямал. Два пъти ходи в банята уринира, и изми лицето си. Останалото време прекара седнал на този неудобен стол, усещайки как бавно се процеждат часовете.

Вече беше почти девет сутринта. Но щорите на единствения прозорец в хола бяха спуснати и всичко тънеше в мрак.

Тогава го почувствува.

Първо някакво далечно и глухо драскане по вратата, която водеше към коридора на сградата.

Изправи се бавно и тихо. Стъпвайки меко, се промъкна в един ъгъл и затаи дъх.

Сега чуваше съвсем ясно лек шум на метал.

Усмихна се: някой се опитваше да отвори вратата с шперц точно както беше направил той преди единадесет или дванадесет часа. Само че който и да е човекът от другата страна на вратата, беше много по-несръчен.

Скърцане на метал и резето поддаде.

Вратата меко се затвори и една сянка се промъкна в хола.

Чанг изчака да се затвори.

Когато резето отново падна и малкото светлина, която се беше процедила откъм коридора, изчезна, Чанг скочи.

Човекът имаше само две секунди, за да си даде сметка какво става. Две секунди: времето между първия удар, който прекъсна гръбначния му стълб, и втория, който му пръсна черепа.

Дори не извика. Рухна на две крачки от вратата.

Чанг запали лампата.

В широко отворените очи на човека, който лежеше на пода, все още имаше искрица живот, но Чанг знаеше, че практически е мъртъв.

Наведе се над тялото. От гърлото на мъжа се носеше сподавено хриптене. Бавно извади снимките, които му даде Чарли Мелтън в Ню Йорк. Сравни лицето от снимките с това бяло и сгърчено лице — не, човекът не беше същият.

Това не беше Рикардо Виля Солана.

Беше сгрешил.

Пребърка джобовете му. Една саморъчно направена бомба, клещи, ролка изолирбанд, револвер 32. Имаше също и един портфейл с шофьорска книжка и двадесет долара, които Чанг взе.

Прочете „Хосе А. Менокал AF — 39867NW8622“.

В десет и тридесет сутринта Рикардо спря мустанга пред дома си на 121-ва улица. Загаси мотора, вдигна прозорчетата и слезе.

Нямаше да се бави много: само да вземе куфарчето с радиото и книгата с шифъра. Но му бяха необходими поне двадесет минути, за да ги извади от мястото, където ги беше скрил.

Качи се по стълбите.

Извади ключа пред вратата. Наведе се и леко пребледня, когато откри, че „печатът“ е счупен.

Винаги оставяше на самия под (между вратата и касата) един косъм, притиснат между две миниатюрни топчета пластилин. Това беше гаранция, че никой не е влизал в апартамента в негово отсъствие.

Някой беше идвал. Или все още беше там.

Извади магнума, зареди го и безшумно пъхна ключа в ключалката.

Холът беше потънал в тъмнина.

Влезе, но не затвори вратата. Стисна револвера и опипа стената, докато намери ключа.

Запали лампата.

Нямаше нищо обезпокоително. Всичко бе на мястото си. Може би в стаята или в банята?

Бавно тръгна към банята.

С един замах дръпна мушамената завеса. Отстъпи крачка назад: от ваната сякаш го гледаха безжизнените очи на Хосеито Менокал.

Нахълта в стаята.

Дрешникът беше затворен. Смътно си спомняше, че го е оставил отворен, преди да отпътува за Лос Анжелос.

Тръгна бавно напред. Усещаше, че потта от ръката му мокри дръжката на магнума.

Преброи до три.

Блъсна вратата.

Никой.

Кой беше мъртвият мъж в банята? Как е попаднал там?

Докато отместваше леглото, дърпаше килима и изваждаше дъските от пода, тези въпроси болезнено пронизваха съзнанието му. Пет дъски. Под тях беше куфарчето с радиото. В него беше книгата с шифъра.

Отново подреди дъските, опъна килима и премести леглото.

Какво можеше да направи?

Погледна часовника си: единадесет и пет.

Не можеше да се обади в полицията.

В осем и тридесет трябваше да предава.

В този миг телефонът започна да звъни.

Майки Норманд вдигна слушалката и помоли да го свържат с Шератън Билдинг. Беше дванадесет без десет на обяд. Там поиска вътрешния на Персонал А, на Мелвин Вайс. Телефонистката го свърза с Вайс.

— Какво се е случило, Майки?

— Нищо особено, братче. Трябва ми само домашният телефон на Дж. Дж.

— Знаеш ли какво искаш от мен?

— Знам, приятел. Няма да ти навредя. Трябва да говоря с него, а не е в кабинета си.

— Ще ми отиде главата.

— Няма да разбере, че ти си ми го дал.

— А тогава откъде го знаеш?

— От шефа ми Стюърт Дюк. Не бързай: Дж. Дж. ще се зарадва на обаждането ми.

Мелвин Вайс отстъпи. Даде му телефона на Дж. Дж. във Фармингдейл, на запад от Манхатън.

Десет минути по-късно Майки Норманд много внимателно разговаряше със самия Дж. Дж. Помоли го за среща на следващия ден: работата беше изключително деликатна и много спешна. Дж. Дж. му каза да бъде в кабинета му в десет сутринта.

— Благодаря, господине — каза Норманд.

Дж. Дж. затвори, без да отговори.

При първия звън нервите на Рикардо се сгърчиха. Изправи се с един скок и остана неподвижен, напрегнат, докато телефонът продължаваше да звъни.

Апаратът беше на няколко крачки от него, до леглото. Кой можеше да бъде?

Може би никой. Може би една бомба, свързана със слушалката, като онази, която уби Оросман.

Телефонът изведнъж замлъкна.

Рикардо се приближи. Огледа апарата, без да го докосва. По нищо не личеше, че е „подготвен“.

Но експлозивът можеше да е вътре.

Отново иззвъня.

Кой? Кой? Кой?

Затвори очи, стисна зъби и рязко вдигна слушалката. Нямаше експлозия.

Само някакъв глас от другия край на жицата.

— Ти ли си?

Рикардо забеляза, че ръката, с която държи магнума, леко трепери.

Гласът му беше непознат.

— Ей — каза отново. — Хосеито? Ти ли си?

— Да — каза Рикардо.

— Свърши ли?

Какво трябваше да направи?

— Да.

— И аз — каза гласът. — Пречуках Торес и още някакъв тип и една от ония, дето пишат на машина, и… Ей? Ти ли си?

— Слушам те — промълви Рикардо.

— Ще можеш ли до половин час да бъдеш на летището?

— Мисля, че да — каза Рикардо.

— Трябва да побързаме. Тая работа не е на добро. Маями е на Торес.

Кратка пауза.

— … по-скоро беше.

Мъжът от другия край се изсмя нервно.

— До половин час, о’кей?

— Разбира се — каза Рикардо.

— Я чакай — каза гласът, — защо?…

Рикардо затвори.

Петнадесет минути по-късно мустангът летеше с бясна скорост към мотел „Тъндърбърд“ на 185-та улица.

— Три и четвърт — каза Сардуй.

— Добре — каза Рикенес. — Хайде. Майор Руис ще ни чака в четири в Гранични войски.

В три и двадесет Рикардо влезе в бара на „Тъндърбърд“ и си поръча двойно уиски.

Изпи го почти на един дъх и си поръча второ.

Запали цигара и прекара ръка по челото си: ужасно го болеше глава.

Опитваше се да подреди мислите си, но напразно. Беше ли мъртъв Хайме Торес? Кой беше мъжът, когото бяха убили в апартамента му? Какво трябваше да направи?

Сега имаше пред себе си само едно: Естигма. Естигма трябваше да пристигне в Хавана в осем и тридесет. За останалото — после. Имаше още много работа: шифроването на съобщението винаги му отнемаше поне два часа търпелив труд.

Изпи второто уиски и остана загледан в парченцето лед, останало на дъното на чашата.

Беше любопитно, но на излизане от апартамента му се стори, че го следят. През цялото пътуване до мотела наблюдава улицата в огледалцето за обратно виждане: Нямаше нищо обезпокоително. Но тревожното усещане остана.

И не се лъжеше.

Йенг Чанг влезе в бара, седна недалеч от него и си поръча една тъмна бира.

В четири часа следобед капитан Рикенес и лейтенант Родолфо Сардуй се срещнаха със заместник-началника на Гранични войски.

В пет часа следобед походните радиоприемници в четиридесет и пет гранични бази и лагери приеха шифрограмата от позиция 2.

В шест часа следобед Рикенес и Сардуй хапнаха по нещо в кафенето „Уакамба“.

В седем без десет влязоха в кабинет 1Н на Центъра за радио приемане на контраразузнаването.

Намираше се в стаята в мотела и току-що беше приключил с писането на четиринадесетте блока цифри от по четири еднозначни числа. С един в повече от предвиденото.

Преди да изгори оригиналния текст, отново му хвърли поглед:

Операция Бока де Пахаро осъществена от група 16 април град Ню Йорк, Управление не познаваше план. Хора управление разпитаха и ликвидираха Роб. Сан Хил. Утре неделя 6 сутринта въоръжен катер от Пуерто Кабесас Никарагуа ще атакува безоткатни оръдия и тежки картечници. Съоръженията пристанище Сиенфуегос. Повтарям утре неделя 6 сутринта въоръжен катер от Пуерто Кабесас Никарагуа ще атакува пристанище Сиенфуегос безоткатни оръдия и тежки картечници. Управление знае че познавам план група Сан Хил. Може би вече знае принадлежа организация Хайме Торес убит днес. Ще потвърдя следваща връзка 14 сряда съгласуваната честота. Повтарям: вероятно Хайме Торес убит днес. Ще потвърдя следваща връзка 14 сряда съгласуваната честота.

Погледна часовника си: беше осем часът вечерта. Отвори куфарчето, извади RT-48A и го постави на нощната масичка. Щеше да го включи в осем и двадесет и пет — пет минути преди предаването.

Седеше с гръб към вратата. И за пръв път от пет години насам не беше пуснал специалния магнитен секрет: един сериозен пропуск.

Не чу шперца, който леко се вмъкна в ключалката.

Когато успя да се обърне и да се изправи с един скок, Чанг вече се намираше в стаята и беше затворил вратата.

Капитан Рикенес погледна чаровника си: 8 часа и 2 минути. Разхождаше се с големи крачки из малката стая 1Н. Операторът седеше пред пулта със слушалки на главата и леко въртеше манивелата на насочената антена.

Седнал на стол до оператора, лейтенант Родолфо Сардуй гризеше лулата си.

Иззвъня някакъв зелен телефон, поставен на пулта.

— Слушам.

Замълча за няколко секунди.

— Момент.

Подаде слушалката на Рикенес.

— Вас търсят, капитане.

Рикенес побърза да вземе апарата.

— Тук Рикенес. Да. Слушам те.

Обаждаха се от Централното управление на Гранични войски.

— Още нищо — промърмори Рикенес. — Стой там. Ще ти се обадя веднага.

Остави слушалката на вилката и прекъсна връзката.

После се обърна към един малък интеркомуникатор и натисна копчето за повикване.

— Слушам — каза от апарата глас на жена.

— Мириам — каза Рикенес, — обади се в отдела за шифрограми. Нека се качи Густаво. Да бъде тук преди обаждането на Бруно. Не искам да губя нито минута и да слизам с асансьора в отдела му.

— Добре, капитане.

Йенг Чанг не носеше оръжие — не му беше необходимо.

Очите на Рикардо се заковаха върху тъмните безизразни очи на китаеца, за да потърсят онова, което учителят му по карате го бе научил да открива в зениците на противниците: посоката на удара.

Но студеният поглед на този мъж не изразяваше нищо, нищо не му говореше и сложната стойка, която бе заел. Очевидно е бойна стойка. Но не беше нито киба дачи — железният конник, нито зенкуцу дачи — лъкът и стрелата.

Не, не беше карате.

Китаецът леко придвижи напред левия си крак, а ръцете му като пипала на богомолка се раздвижиха бавно и отмерено и спряха на височината на гърдите. Тогава Рикардо видя фигурите на тигър и дракон, белязани с огън върху кожата.

Като мълния в съзнанието му проблесна една дума: Кунг фу! Кунг фу — страшното китайско изкуство за борба без оръжие. Бойното изкуство, възникнало преди хиляда и четиристотин години, когато Боджидахарма — основателят на будизма зен — напуснал Западна Индия и отишъл в Китай, за да предаде знанията си на монасите от манастира Шао Лин. Кунг фу — бойното изкуство, чиито тайни бяха едва познати на Запад и чиято техника се е предавала в Китай, в тайните общества, от поколение на поколение в продължение на четиринадесет века. Кунг фу — чиито последователи носеха като отличителен белег дракон и тигър, белязани с огън на долната част на ръцете.

Дълги години специалистите по бойни изкуства си бяха задавали въпрос, на който нямаше — доколкото Рикардо знаеше — категоричен отговор: Карате или Кунг фу? Веднъж неговият сенсей му каза: „Трябва да победи каратистът“. Но учителите по Кунг фу сигурно бяха на противоположно мнение.

Карате или Кунг фу?

Сега в един мотел в Маями Рикардо щеше да научи отговора.

Оставаха само петнадесет минути, но на капитан Рикенес и на лейтенант Сардуй им се струваше, че времето е спряло. Часовникът показваше двадесет часа, четиринадесет минути и четиридесет секунди.

Петдесет секунди.

Зелената стрелка на минутите се премести с един милиметър: двадесет и петнадесет.

Чуваше се глухото и непрестанно би-бип на приемника. Ръката на оператора леко се движеше и търсеше четиридесет и третия метров сектор.

Рикенес запали цигара.

— Дайте ми една, капитане — промълви Сардуй.

Рикенес го погледна и понечи да му каже нещо, но само се усмихна леко и му подаде кутията. Сардуй взе цигарата, сякаш беше крехък кристален предмет, който лесно, можеше да се счупи. Поднесе я към устните си. Рикенес му подаде кибрита. Сардуй запали и пое дълбоко дима. Вкусът му се стори странен, остър, но моментален балсам за нервите му.

Петдесет секунди.

Зелената стрелка на минутите се премести с един милиметър: двадесет и шестнадесет.

На вратата леко се почука.

Отвори самият Рикенес. Беше лейтенант Густаво от отдела за шифрограми. Подаде ръка на капитана и влезе. Носеше под мишница някаква черна папка. Седна до оператора, отвори папката и извади химикалка, указателя с кодовете и книгата за шифровани разговори.

Гърлото на Сардуй гореше, но той вдишваше дима с върховно удоволствие.

Петдесет секунди.

Зелената стрелка на минутите се премести с един милиметър: двадесет и седемнадесет.

— Ще започне навреме — промълви Рикенес.

— Сигурен съм — каза Сардуй.

От честотния осцилатор се разнесе остро и продължително свистене. Операторът натисна някакъв клавиш и радиото започна да приема на 900 килохерца. Сега някъде по-ниско от свистенето се чу статичният шум.

Петдесет секунди.

Зелената стрелка на минутите се премести с един милиметър: двадесет и осемнадесет.

Ударът би бил смъртоносен: Чанг скочи безшумно и във въздуха стовари крак върху челюстта на Рикардо. Ударът закъсня със секунда: Рикардо бързо се дръпна наляво и контраатакува с мауаши, но и неговият крак не намери целта.

Чанг вдигна ръце над главата и остана неподвижен, сякаш е каменна статуя. На два метра Рикардо вдигна гард зуки и предпазливо придвижи напред десния си крак, за да запази равновесие.

Очите на Чанг се свиха едва доловимо и сега можеше да се разгадае погледът му. Преди китаецът да атакува, Рикардо нададе сух гърлен вик, тласна тялото си напред и нанесе бърз и рязък удар по рамото на противника.

Чанг потръпна от удара, но го понесе и отскочи назад. Рикардо отново тръгна към него, но кракът на Чанг намери лявото му рамо и го блъсна, олюлявайки се, в стената.

Сега Чанг искаше да сложи край. Дръпна се бързо, плъзгайки крака, а двете му ръце — сгърчени като орлови нокти — потърсиха с дълбок удар лицето на Рикардо. Но намериха само стената и откъртиха парченца тухла. Рикардо се беше дръпнал вдясно и сега скочи, за да достигне с десния си крак лицето на китаеца. Чанг също реагира и с кръгово движение на ръката успя да отклони крака на Рикардо, който трябваше да се свие, за да не падне.

Отново застанаха лице срещу лице — мереха се. Рикардо беше потен, а свитите му юмруци бяха побелели. Чанг бе изгубил цвета на лицето си. И двамата изпитваха болка: Рикардо усещаше иглички в ръката, а Чанг — ужасен бодеж в рамото, сякаш резкият удар му бе счупил ключицата.

Рикардо направи крачка напред и Чанг отстъпи. Сега Рикардо заплашваше с високо вдигнати ръце, но мислеше да атакува тестисите на китаеца с йоко гери.

Нападна и ритникът му едва докосна лявото коляно на Чанг, но беше достатъчен, за да нанесе на китаеца разкъсващ удар. Той от своя страна отвърна с удар, като се завъртя около оста си и замахна с крак назад, но не го улучи.

Колко беше продължило? Три? Четири минути? Рикардо пое дълбоко дъх и отново се хвърли в атака.

Юмрукът на Чанг улучи корема му и дъхът на Рикардо секна.

Осем часът и двадесет и осем минути. Майки Норманд вдигна слушалката и набра. Lehi 4–7593. Обади се човекът с когото искаше да говори.

— Проучихте ли предложението? — каза Майки без заобикалки.

От другата страна на жицата настъпи дълго мълчание. Накрая един глас промълви:

— Да.

— И какво решихте?

Майки говореше сухо, рязко.

— Приемам.

— Две хиляди — каза Норманд.

— Бяхте казали…

— Сега казвам две хиляди — пресече го Норманд.

Отново мълчание. Норманд губеше търпение. Погледна часовника си: осем и двадесет и девет.

— Добре — каза смирено гласът. — Вие печелите.

— Утре сутринта в десет — в кабинета, както ви казах. Предполагам, че сте запомнили всичко, което трябва да направите и да кажете.

— Да, мистър Норманд.

— Слушайте, приятелю — каза Норманд, сякаш говореше на някое сервитьорче в кафене, — тук е заложен животът на много хора, казано направо. Ясен ли съм?

— Напълно, мистър Норманд.

— … а е много по-добре с две хиляди долара в джоба, отколкото с камък на врата, нали?

— Така е, мистър Норманд.

— Отлично. Тогава в десет. А и още нещо: изкъпете се и се избръснете. Последния път, когато ви видях, приличахте на просяк.

— Разбирам, мистър Норманд — каза покорно и горчиво гласът от другия край на жицата.

Рикардо имаше абсурдното усещане, че потъва във вода. Очите му се замъглиха и усети влудяващ сърбеж на устните.

Юмрукът на Чанг го бе ударил в областта на черния дроб и сега той политаше назад.

Всичко продължи една секунда.

Тялото му глухо се блъсна в стената.

Чанг се приближи, за да го довърши. Вдигна ръце и се приготви да пробие слепоочието му с кокалчетата на пръстите си.

Свитият юмрук на китаеца пое смъртоносния си път.

— Осем и тридесет — каза Сардуй ненужно, защото всички бяха заковали очи в стенния часовник.

Стрелките показваха двадесет часа и тридесет минути.

Десет, дванадесет секунди.

Не успя да си даде сметка какво прави. Беше инстинктивен жест. Вдигна дясната си ръка и спря юмрука. С лявата нанесе смъртоносно зуки в сърцето на изненадания китаец.

Чанг дори не извика. Направи крачка назад, отвори и затвори уста, сякаш не му достигаше въздух, и притисна с ръце гърдите си. Изглежда, ударът беше разкъсал сърцето му, защото умря, преди да се строполи на пода.

Тялото му се сгърчи един-два пъти като желатин, но това беше само конвулсивно. Най-после остана неподвижен.

Рикардо се свлече до стената. Опита се да стане, но изгуби съзнание.

Двадесет часът и тридесет и две минути.

Рикенес и Сардуй се спогледаха за няколко секунди и после отклониха погледите си, сякаш не искаха нищо да си кажат.

Пръстите на радиста се движеха леко и настройваха максимално станцията на дължината на вълната, на която щеше да се получи съобщението.

Зелените стрелки на часовника напредваха неумолимо.

Сардуй пъхна ръце в джобовете на якето си. Пръстите на лявата му ръка напипаха лулата. Стисна я силно и тя се счупи.

— Ще предава — каза Рикенес. — Знам, че ще предава.

Нещо се беше счупило завинаги.

Прокара ръка по устните си: кръв.

Закашля се и цялото му тяло се сгърчи от болка. Там вътре нещо се беше счупило завинаги: щеше да умре.

Изнемощял, вдигна ръка и се опита да погледне часовника си: пелена от сенки се спускаше между очите му и циферблата. Приближи го до лицето си. Смътно успя да различи цифрите и стрелките: минаваше осем и половина.

Отпусна се на една страна. Сега му се повдигна и устата му се изпълни с гъста, стипчива, топла кръв. Започна да се влачи по килима към леглото. Бавно-бавно мина покрай тялото на Чанг. Оставяше тъмна кървава следа, която килимът попиваше веднага.

Носът му беше пълен с мехурчета кръв, а около устните му — огърлица от червеникава пяна. Не беше нужно да опипва корема си, за да разбере, че ужасният удар на китаеца го е ранил смъртоносно — може би черният дроб. Изтри лице с ръкава на ризата, а с другата ръка се опита да се надигне.

Отново се опря с две ръце и с върховно усилие стовари тяло на леглото.

Пръстите му се протегнаха, за да достигнат ключа на радиото. Включи го. Съвсем изнемощял, завъртя копчето на скалата и потърси четиридесет и третия метър. Червената лампичка, която показваше, че апаратът е готов за предаване, проблясваше периодично. Шифрованото съобщение беше до радиото.

Щеше да умре.

Сълзите започнаха да се стичат по бузите му, за да се смесят с кръвта. Не беше страх, а тих бяс, тръпчиво чувство на мъка, че трябваше да умре толкова далеч.

Започна да превръща цифрите в електрически импулси. Започна да изпраща през спокойното синьо Карибско море собствения си живот.

[1] Квартал в Хавана. Б.пр. ↑

Неделя

And ye shall know the

truth. And the truth shall

make you free!

John, VIII:32[1]

Надпис на мраморната стена в централното фоайе на главната квартира на ЦРУ в Ленгли, Виржиния.

— Всички доказателства са налице — каза Майки Норманд.

Дж. Дж. го погледна доволно над очилата си с метални рамки.

— Това е много тежко обвинение — каза.

— Повтарям, господине, с голямо уважение: всички доказателства. Вие сам прочетохте показанията на Чарлз Мелтън — офицер от трето поделение в Ню Йорк. Роберто Сан Хил е подкупил Стюърт Дюк, за да се сдобие с ценна информация от Управлението. Съпругата на Сан Хил може да го потвърди, господине. Тя на два пъти е виждала господин Дюк в дома си и е чула крайно компрометиращи разговори. Готова е да го потвърди при очна ставка.

Дж. Дж. се облегна назад. Той също искаше да се освободи от стария Стюърт Дюк, но трябваше да се действува много предпазливо в тези деликатни работи.

— Защо не сте информирали за всичко това Кеплън? — попита.

— Извинете, господине, но ми се стори, че поради важността на проблема би било по-добре във вашето положение…

— Така, така… — промърмори Дж. Дж. поласкан.

— Операция „Бока де Пахаро“ е осъществена от „Бойна група 16 април“ на Роберто Сан Хил, господине. През главата на Управлението, но с благословията на Стюърт Дюк, господине.

— Не е за вярване — промърмори Дж. Дж., когото всъщност нищо на този свят не можеше да учуди.

— Имам още едно доказателство, господине. Неоспоримо, ако мога така да се изразя.

— Така ли? — каза Дж. Дж. и смръщи вежди.

— Човекът, който е осъществил връзката между Дюк и Роберто Сан Хил, господине. Посредникът в сделката.

— Кубинец ли е?

— Американец, господине. Съвсем доверен човек. Дълги години е работил за Управлението, господине.

— Кой е той?

— Името му може би не ви говори нищо, господине. Позволих си да го доведа.

— Къде е?

— Отвън, господине. Ако имате още петнадесет минути, можете да чуете от него много интересни неща.

— В приемната ли е?

— Да, господине.

Дж. Дж. се наведе към интеркомуникатора. Натисна копчето за повикване.

— Дорис — каза, — има ли някой в приемната?

— Да, господине — каза момичето от апарата.

— Нека влезе.

Дж. Дж. запали пура и Майки Норманд си спомни за миг вонящите пури, които пушеше старият Стюърт Дюк. Но Дж. Дж. беше млад и елегантен: на него пурите много му подхождаха.

На вратата леко се почука.

— Влезте — каза Дж. Дж.

Вратата бавно се отвори.

Дж. Дж. видя едно лице, посърнало и бяло като маска от оризов прах на стар палячо.

Стар палячо с дълъг белег на лицето: ужасен белег, който с един удар бе заличил младостта му.

— Мога ли да вляза? — попита смирено Хари Терц.

[1] „И ще познаете истината, и истината ще ви направи свободни“ — Йоан, VIII, 32. Б.пр. ↑

Послеслов

… посмъртно в чин капитан…

… лейтенант Рикардо Виля Солана.

Дело „Естигма“
(Откъси)
02–7935
Поверително
До н-к отдел [      ]
…………………………………..
1 /../ поради което в 5 и 30 часа на 11/10/77
граничарите [                           ]
и [   ] катерът от бреговата охрана [   ]
на  РВМФ[1]  проследиха  и  заловиха
[[2] Революционен военноморски флот. Б.пр.]
на 40 мили от нос [                     ]
на северозапад от [                     ]
яхта с номер  M75684B—EEUU
под име  „Естигма“,
с дължина  75 фута…
…………………………………..
5 екипаж на
плавателния съд
бяха контрареволюционерите …
…………………………………..
…………………… се предадоха без
съпротива. Бяха
отведени в поделението на ДС
Сиенфуегос и предадени на офицерите
[                     ] и [            ]
………………………………….
7… освен това бяха заловени два
гранатомета 81 мм, две
картечници калибър 50 V,
една базука 3̀̀. Също така бяха
взети три пушки М-16,
4 пистолета калибър 45, боеприпаси,
провизии, 2000 щатски долара и
25 000 никарагуански кордобас
и един микровълнов PRC-10…
…………………………………..
9… разбра се, че
стратегическата цел на
бойната група
от контрареволюционери е
била да атакува с гранатомети,
базуки и тежки картечници
съоръженията на пристанище Сиенфуегос.
Същата тази яхта е нападнала рибарското
селище Бока де Пахаро,
и е нанесла…
16…………………………………
…………………………………..
…………………………………..
…………………………………..
…………………………………..
…………………………………..
…………………………………..
Управлението предлага за
героичното му държание и
съзнателна комунистическа дейност
да бъде произведен
посмъртно в чин
капитан л-т. Рикардо Виля
Солана, загинал при изпълнение …
…………………………………..
…………………………………..
19 Управлението предлага също
да бъде
уважена молбата на
капитан Андрес Рикенес Диас
на Йоланда
Робайна Луна — член на
ККП и бойна другарка на
лейтенант Виля
Солана — да бъде предадено копие от писмото, което
горепосоченият другар
е оставил под опеката на
лейтенант Рикенес — оперативен
офицер на канала
„Бруно“ — в навечерието на
отпътуването му за вражеска
територия и което може да бъде
считано за негово
завещание…
…………………………………..
…………………………………..
…………………………………..
…………………………………..
Хавана, [     ]                19 [     ]
Подпис [     ]           Началник [     ]

Два часът следобед — на небето няма нито един облак. За да се скрием от ослепителната светлина и голямата горещина, на връщане вървим под сенките на боровете, които опасват брега.

Майор Гереро и капитан Рикенес вървят отпред с ръце в джобовете, втренчили тъжни очи в пясъка. Зад тях вървим Йоланда и аз и също мълчим. Всъщност можехме да изберем друг ден или час, защото, който и да е ден, и който и да е час са подходящи, за да хвърлим цветя в морето в памет на тези, които са дали кръвта си, за да не е ад бъдещето. Но ни се стори, че 10 октомври поради това прелестно и капризно съвпадение на дати е най-подходящият ден. Макар че на десети ли умря той? Или на единадесети? Сигурно никога няма да узнаем.

Шепотът на вълните, бледото небе, безмилостното обедно слънце. Година по-късно това е най-доброто чествуване на паметта ти, Рикардо Виля. Все едно, че ти казваме: Тук е душата на Куба, в която ти не успя да се завърнеш. Нашите мъртви почиват на толкова места, че само откритото необятно небе знае точно къде са разцъфнали гробовете им.

Идеята да дойдем и да хвърлим цветя беше на капитан Рикенес. Майор Гереро я прие с тъжно кимване. Предложението беше донякъде и мое. Що се отнася до Йоланда, от шест месеца тя знае истинската съдба на Рикардо и докъде се извисява ръстът му. Плака дълго, но ми се стори, че в същото време е по своему щастлива. Разбирам я, защото няма по-голямо щастие — макар потънало в болка — от това да узнаем, че сърцето на този, когото обичаме, е изгоряло в огъня на борбата. Когато Рикенес хвърли десетте рози в морето в онзи уединен край на брега, от който сега се отдалечаваме, тя заплака и всички усетихме, че земята под краката ни леко трепери. В далечината курортистите тичаха по пясъка, влюбените двойки влизаха във водата хванати за ръка, децата джапаха на брега, всички те — чужди на това, което правим. Един ден името на Рикардо и още много други неизвестни сега имена ще бъдат познати. И тогава хиляди ръце ще хвърлят цветя в солената вода и хиляди сърца ще бият по-силно в този миг.

Сега си тръгваме, вървим под боровите сенки. Но догодина ще се върнем. Може би дотогава ще са загинали още другари. Пулсът на морето отново ще се чуе като химн и родното слънце все така ще блести на ясното и свободно небе. А ние — живите — ще сведем глави пред повалените дъбове и отново ще им благодарим, че са ни дали сили, че са направили вярата и смелостта ни несломими. И ще ги помолим и след смъртта си да ни съпътствуват към светлото бъдеще.

… И ако утре умра, нека другарите ми знаят,

че съм останал верен на идеалите на моя живот,

нека другарите ми знаят, че съм отдал кръвта си

за родината.

Ако утре умра — ще бъде, за да остане жива вярата

в прекрасното бъдеще.

Писмо завещание на лейтенант Солана, 1964 г. Откъс.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.